Ma ei lase tal üksi minna.
Hilja juba. Ta on nüüdseks kohal.
Järgneme siis. Jõuaksime Kofuni ja Wreniga järele.
Kui ta tapabki Sibethi, kuidas ta pääseda loodab?
Ta ei loodagi pääseda.
Me peame minema. - Jah.
Ei.
Kogu Pennsa elanikkond on siin tunnelis
ja me pole kaugeltki veel selle lõpus.
Kui Sibeth hakkab taas jumalapikset pilduma,
võib tunnelist massihaud saada.
Võitlemiseks oli oma aeg, mis möödus.
Aga mu isa võitleb.
Noh, loodetavasti teeb ta siis seda väga vaikselt.
Tahad ühte? - Ei, aitäh.
Jääbki mulle rohkem.
Kas meil on siis mingi reaalne plaan?
Leiame kuninganna ja tapame ta.
See on pigem eesmärk kui plaan.
Sa hirmutad sellega inimesi.
Inimesed juba kardavad mind.
Ju vist tõesti.
Aga sina mitte. - No ära võta seda isiklikult.
Ma lihtsalt ei karda inimesi nii nagu teised.
Miks?
Sa pole just eriti suur mees.
Ei. Ma olin lausa oma peres äbarik.
Aga olin kõigist teistest targem.
Teadsin, et võimuni on teisi teid.
Edo Voss oli hiiglaslik mees,
aga seetõttu mõtles ta liiga väikses mastaabis.
Ta tahtis nägijatega oma armeesid juhtida.
Ta ei mõelnudki sellele, et nad saavad esivanemate raamatuid lugeda
ja omandada teadmisi, mis sõjapidamist täielikult muudaksid.
Ma otsisin kogu oma elu võimu,
mis ei sõltu sellest, kui tugevalt mõõgaga vehid.
Ja siin ma nüüd olen, istun sinu vastas.
Saan ilma armeeta terveid linnu hävitada.
Edo isegi ei unistanud sellest.
See tuletabki mulle meelde.
Maghrast oleks pidanud nüüdseks kuulda olema.
Millal eeldame, et tal on teised plaanid?
Maghra ei otsusta midagi kiiruga.
Küllap pere veenab teda võitlema,
aga tema väärastunud vooruslikkus ei suuda panna vastu ideele,
et ta ohverdaks end oma rahva nimel.
Kui sa nii ütled…
Tormada.
Jah.
Pommid olgu igaks juhuks valmis.
Alati ongi, mu kuninganna.
Sibethiga peaksin kohtuma ma, mitte Baba. - Su ohverdusega ei võidaks me midagi
ja su rahvas jääks kuningannata. - Seega pean oma mehe loovutama?
Kui tulemus on selline, siis jah.
Ei.
Maghra, püsi kursil.
Selle hetke jaoks siin
võisidki sa sündida.
Las jõgi jookseb
Las kõik unistajad
Äratavad riigi
Tule
Uus Jeruusalemm
Hõbelinnad kerkivad
Hommik valgustab
Nende tänavaid
Ja sireenid kutsuvad neid
Lauluga
See palub
Võtta
Väriseda, vappuda
Oo
Mu süda valutab
Me jõuame servale
Jookseme vee peal
Läbime udu
Pojad ja tütred
Las jõgi jookseb
Las kõik unistajad
Äratavad riigi
Tule
Uus Jeruusalemm
Sibethi telk. Tunnen ta lõhna.
Kus ta on?
Mu kuninganna. - Kutsusid mind.
Ajuura, ütle talle, mida kuuled.
Mitte midagi.
Mitte midagi?
Ei hääli ega tööriistu.
Ei pannide särinat ega lõkete praksumist.
Ei ühegi imiku nuttu.
Lihtsalt paljude jalgade summutatud heli.
Summutatud?
Maapinna poolt.
Nad on maa all.
Peidavad end.
Ei, nad kõnnivad.
Tunnel.
Nad leidsid väljapääsu.
Kas pommid on valmis? - Jah, mu kuninganna.
Pommitage neid.
Tapke nad! - Tuld!
Tuld!
Oi ei.
Persse.
Tule.
Sibeth teab. - Jah.
Lähme edasi!
Ma käskisin edasi minna!
Midagi?
Ei.
Ära lõpeta.
Tuld!
Kümnekraadised pöörded! Sama kaugus!
Andke märku!
Valmis! - Valmis!
Tuld!
Seis!
Kofun? - Oodake siin.
Kofun.
Peatasime nad.
Suurepärane.
Tulistage uuesti.
Kofun?
Jah?
Põgene!
Kofun!
Kas seda võidi kuulda, Baba?
Kes seal on? - Kapten?
Nad on meie vahel!
Uus plaan? - Jah.
Võitleme!
Kofun!
Kofun.
Oled terve?
Jah, luumurde pole.
Kindel? - On Wolffe terve?
Jah.
Me ei saa edasi minna.
Siia jääda ei saa, muidu mattume elusana.
Sibethi pomme sajab siiani.
Kui peame valima oma suremisviisi,
siis ma parem suren me maa eest võideldes, mitte end selle all peites.
Nõus.
Olen nõus.
Mina ka.
Kindral. - Mis on?
Võitlemine. Laagris. - Nõialeidjad?
Ei nõialeidjad ega trivantlased.
Kaks meest. Üks neist on väga suur.
Baba Voss.
Nad tungisid laagrisse.
Andke alarm! Sissetungijad laagris!
Sissetungijad laagris!
Sissetungijad! Sissetungijad laagris!
No persse kah, see oligi vältimatu.
Nad tulid siitkaudu. Läki
Baba, oled surnud?
Ei.
Mina ka mitte. - Lähme pommide juurde.
Kas tõused püsti?
Anna mulle hetk aega. Ta on suur raibe.
Maghra.
Miks ta nüüd tuli? - Peata rünnak.
Ta pole su tingimusi täitnud. - Mu õde on lihtne ja ettearvatav.
Ta ei suutnud oma rahvast päästa. Nüüd ohverdab ta end allesjäänu nimel.
Peaksime rünnakut jätkama. Neil on veel armee.
Ja hetke pärast allub see armee meile.
Kuidas saad usaldada seda… - Tormada.
Sa käisid mu sees ja pommitasid linna alistumiseni.
Sul ei tasu oma head päeva nüüd ära rikkuda.
Tuli seis!
Leitnant Moss, iga vaba sõdur peaks laagrist sissetungijaid otsima!
Jah, söör.
Kuulsite küll. Hargnege!
Maghra.
Nii tore, et otsustasid mu kutse vastu võtta.
Mul on kahju, et asi nii kaugele jõudis.
On sul ikka kahju?
Sinu arust ma küll eksin, aga sarnaselt sulle
üritan ma teha vaid seda, mis tundub õige.
Süütuid kodanikke tappes?
Kas sa oma iseteadvusest eal ei tüdi?
Ma kaitsesin sind. - Sa reetsid mu.
Seda tegin kõigi teiste kaitseks.
Ja nii me käimegi aina ringiratast.
Sibeth.
Tuletan meelde, et nooremana üritasid sa mind kukutada.
Ja nüüd üritasid uuesti.
Ning mõlemal korral
tundusid su ülestõusu kohutavad tagajärjed sind millegipärast üllatavat.
Huvitav, mis aitaks sul mõista, et sa pole praegu
ega ka kunagi tulevikus päriselt kuninganna?
Ma ei tahtnudki eal olla.
Seda ei usu vist kumbki meist.
Sulle ei piisanud lemmiklapseks olemisest.
Sa tahtsid kõike, mis mul oli.
Asi pole meis.
Polegi? - Sibeth.
Me saame selle korda teha.
Kõigil on veel võimalik saada, mida tahavad.
Mul juba on see, mida tahan.
Sa ei tapa mind.
Sa võid mind vihata, aga ma tean, et sa armastad mind ikka.
Enesekindlusest pole sul iial vajaka jäänud.
Sa oled ikka õde, keda ma olen kogu elu armastanud.
Kes mulle patse punus.
Kes mulle nukke tegi.
Kes tõi mu oma voodisse, kui pikne lõi.
Minu õde.
Kes laulis ema surmaööl, kuni uinusin.
Sa ei kaotanud kordagi kannatust.
Ega lasknud kordagi mu käest lahti.
Tähed säravad eredalt su kohal
Öine tuul paistab sosistavat
Ma armastan sind
Linnud laulavad sükomooripuus
Näe minust väikest unenägu
Ma pean su siiski tapma.
Teisiti ei saa.
Ma tean.
Tehtud, mu kuninganna?
Ma pole su kuninganna!
Tapke ta.
Maghra! - Tamacti.
Rivvi!
Tamacti. - Su kõrval.
Valmis olla!
No tahtsid võidelda. - Tõepoolest.
Kofun! - Siin.
Minge!
Jätkake rünnakut!
Tulistage pommid! Tehke kuradi linn maatasa!
Tormada.
Tormada! - Baba Voss!
Lootsingi sind kohata.
Isa!
Peatage nad!
Baba Voss! Kas sa oled veel meie seas?
Seda viga ma ei korda. - Tormada!
Ei!
Issand!
Persse!
Papa!
Kuidas viga said?
Ma olen kombes.
Ära mulle järgne.
Kuhu sa lähed? - Sellega lõppu tegema.
Papa, sa ei või minna. Liiga raskelt said viga.
Ära järgne mulle.
Jään sinuga.
Ei, sa pead siia jääma.
Kaitse mind oma nooltega, nagu oled seda alati teinud.
Haniwa.
Ma armastan sind.
Vaata mind. Ma armastan sind.
Pea meeles, mida sulle õpetasin.
Ma olen Baba Voss.
Maghra.
Baba.
Ma näen sind.
Isa!
Papa.
Ma kõnnin nüüd igal hommikul poodidest ja kodudest mööda.
Ma kuulen neis olevaid peresid…
Rääkimas. Magamas.
Naermas. Nutmas.
Neid kuulates
tunnen end emana, kes ärkab öösel, et kontrollida, kas tema imik ikka hingab.
Ma tean, et ma ei käi päriselt neid kuulamas.
Tegelikult otsin ma sind.
Su mingisugust viimast kaja, mis siiani mägede vahel peegeldub.
Sinust jäi maha tohutu tühjus,
mis mind igal hommikul äratab ja välja minema sunnib.
Sa ei tahtnud iial seda kõike.
Ma tean seda.
Ning ma mõtlen iga päev sellele, mis sinult ära võeti.
Mille mina sinult võtsin…
selle krooni nimel, mida ma ei pruugi vääridagi.
Sinu lapsed tunnevad su puudumist sama palju kui mina.
Aga nende tulevik, mille tagamiseks sa oma elu andsid,
laiub nende ees lõpmatu potentsiaaliga.
Su tütar käis oma ema jälgedes ning abiellus trivantlasega.
Kaks nägemisvõimega naist, kes selles maailmas oma elu elavad.
See pole kerge. Ma kardan nende pärast.
Aga kuulen nende häältes armastust, kui nad räägivad.
Ja mu südant soojendab see, et me Haniwa säärase armastuse leidis.
Kofun hakkab isaks olemisega harjuma.
Ning ma tean, et pojaga ei möödu tal päevagi,
mil ta omaenda isa peale ei mõtleks.
Mind aina tõmbab see kohutav koht…
mille söestunud pinnases on mu õe ja abikaasa jäänused.
Ning ma imestan, kuidas saab midagi eales taas kasvada selles põlenud, rikutud maas.
Ma ei tea, kuhu me pärast surma läheme.
Aga kus sa ka poleks,
loodetavasti leidsid viimaks rahu, mida sa elus kõigest väest otsisid.
Nii enda kui meie kõigi jaoks.
Ja loodetavasti saad mulle andestada.
Keegi ei salga, et oleme Paya võlglased
Tormada alistamise ja tema relvade hävitamise eest.
Ma ise elasin vaevu üle tema rünnaku meie oma valitsuse vastu.
Aga me ei saa sõlmida seda lepingut ega ühtegi teist
riigiga, mis nägijatele varjupaika pakub.
Me kõik just kogesime silmanägemise hävitavat jõudu.
Trivantlaste seisukoha järgi
on silmanägemine lihtsalt meie kõigi jaoks liiga suur oht.
Ma mõistan teie seisukohta.
Aga Tormada pomme ei ehitanud silmanägemine,
vaid see, et Tormada ekspluateeris julmalt nägemisvõimega lapsi,
kes iidsete teadmisi omandasid.
Ning see destruktiivne tarkus, mitte silmanägemine ise, on asi,
mis tuleb keelustada.
Nägijad on alati ligipääsuks neile teadmistele.
Ning alati on inimesi nagu Tormada, kes neid ekspluateeriks.
Meiega on kolm nägemisvõimega isikut,
kes kõik andsid märkimisväärse panuse Tormada alistamises
ja tema pommide hävitamises. - Jah.
Ning nagu enne ütlesime, anname neile amnestiat.
Miks vajaksime amnestiat? Me pole midagi valesti teinud.
Vastupidi. Kui poleks meid,
hävitaks Tormada praegu pommidega teie linna.
Haniwa, praegu pole selleks õige aeg.
Millal siis on? - Printsess!
Sa oled vist unustanud, kellega räägid.
Hoopis teie olete unustanud. - Suursaadik, vabandust…
Silmanägemine pole tagasi tulemas, vaid on juba kohal.
Ja teie asemel oleksin ma tänulik, et pakume teile rahu,
sest uskuge mind, te ei tahaks meid vaenlaseks.
Kas see oli ähvardus? - Muidugi mitte…
Suursaadik, palun vabandust. Te peate mõistma,
et mind ja mu õde on kogu meie elu jahitud
selle tõttu, millisena sündisime.
Mõte, et mina või keegi minusugune oleks oht
mittenägijate jaoks põhineb ebausul ja hirmul,
mitte sellel, kes ma päriselt olen.
Sest mu nägemisvõimel pole mingit pistmist sellega, kes ma olen.
Ma olen poeg.
Ma olen isa.
Ma olen paia.
Aga kõige tähtsam on see, et olen teie partner rahus.
Seega palun… Kas võime jätkata?
Hästi.
Haniwa.
Tak. - Tak.
Kas ta nõustus?
Nad lubasid asja tulevikus arutada.
Aga praegu?
Tal pole valikut.
Ta peab kuningriigile mõtlema, uut sõda vältima.
Ta lubas meid kaitsta. - Ta peab tervet kuningriiki kaitsma.
Printsi ja printsessina peame meie ka.
Sa ei arva ju päriselt, et siin kuningaks saad?
Üks meist pärib emalt trooni.
Paya rahvas ei lepiks nägijast kuningaga.
Ja kui lepiksidki, siis trivantlased mitte.
Sa kuulsid, mida seal öeldi.
Unusta trooni pärimine. Nad ei taha, et me olemas oleksime.
Miks sa nii vihane oled? - Miks sa pole?
Meie koht pole iial siin.
See pole meie maailm.
Mu pere on siin.
Ma kasvatan oma poega siin.
Su poeg elab alati teises maailmas kui sina.
Mu lapsed ei andesta mulle iial.
Sa päästsid tuhanded elud, ka nende omad.
Sa alustasid Trivantesega tõelist dialoogi.
Aga silmanägemine on taas keelustatud.
Kui ma noor olin, käis mu isa lõhet püüdmas.
Igal sügisel viis ta mind jõe äärde ja me püüdsime kala.
Esimesed paar päeva ei saanud me tavaliselt midagi.
Siis lõpuks saime kätte ühe.
Kaks.
Sellest ei piisanud kogu perele,
aga nii teadsime, et järgmisel päeval saab rohkem.
Viis lõhet. Kümme.
Peagi kubises kogu jõgi lõhedest.
Silmanägemine on tagasi tulemas.
Me sinuga oleme kohanud paari esimest ülesvoolu ujunud kala.
Neid tuleb veel.
Mõned on kahtlemata juba kohal.
Teised järgnevad.
Ükski seadus ega religioon seda ei peata.
Me ise otsustame, kuidas asjaga oma riigi piires tegeleme.
Trivantlased tegid oma seisukoha väga selgeks.
Poliitikud järgivad ettekirjutusi, millest nad midagi ei tea.
Sõda silmanägemise pärast
ei tule Paya ja Trivantese vahel, vaid linnade sees.
Peredes.
Meie enda südametes.
Sellest hoolimata saab loodus oma tahtmise.
Nagu alati.
Noh…
Paistab, et sina oled sellega leppinud.
Ainus eelis sellel, kui eksid nii kohutavalt
nagu mina kogu oma elu, on see, et uusi ideid on kergem omaks võtta.
Surma lõhn.
Baba teadis vist alati, et ta sureb lahingus.
Ta ütles kord,
et surm tuleb välja teenida samamoodi nagu elu.
Oma viimase hingetõmbega alistas ta terve armee.
Ja sellega päästis ta meid kõiki.
Ta teenis oma surma hästi välja.
Sa tundud teda kadestavat.
Võib-olla.
Aga kuni ma veel siin maamuna peal kõnnin,
annan endast parima, et sind hädast eemal hoida.
Ma oleksin sinuta nõutu, Tamacti.
See on väga kurb meie mõlema jaoks.
Ma igatsen teda, Ranger.
Baba oli hiiglaslik mees,
seega loogiline, et temast jäi maha hiiglaslik auk.
Tead, Baba suri su nimel.
Meie kõigi nimel.
Aga ära pea meeles seda, et ta suri su nimel,
vaid et ta elas su nimel.
Ta ütleks nii, kui siin oleks.
Ma kuulsin, et Lu tuli siia. - Jah.
Me läheme homme koju.
Võite siia jääda.
Tänan, aga mina ja Lu
ei salli rahvast ega masse, tead küll, rahvamasse.
Ma võin teile hobuse anda.
Ei.
Hundid pistaksid ta nahka.
Haniwa!
Charlotte?
Haniwa!
Charlotte!
Hei.
Ma ei teadnud, kas sa tuled tagasi. - Ma pole tagasi, vähemalt mitte kauaks.
Tahtsin teada, kas oled kombes.
Väga kahju oli Babast kuulda.
Siis kuulsin, et abiellusid Wreniga, mille üle olen rõõmus.
Ja nüüd ma ei tea, kas rääkida enne kurvast asjast
ning siis rõõmsast või vastupidi. Või äkki sa ei tahagi sellest rääkida.
Mis Kompassiga sai? Kuidas Sheval ja lastel läheb?
No väiksed on toredad. Shevale ma vist eriti ei meeldi,
aga tema mulle ka mitte, nii et tasakaalus on.
Ta palus sulle selle anda.
Sa pidavat seda mõistma.
Ta soovis teile ohutut teekonda.
Seega… te vist lähete kuskile?
Kas tuled meiega?
Sel korral mitte.
Aga tore, et kutsusid.
Kes mind siis kaitseb?
Sul on nüüd selleks Wren.
Ja temal oled sina.
Mind on Kompassis vaja.
Meil on Jerlamareli lastega tegemist ja…
mulle tundub, et neid tuleb juurde.
Neil veab sinuga.
Ütle seda neile.
Väiksed raisad.
Ole laias ilmas ettevaatlik.
Sina samuti.
Aitäh sulle.
Rõõm oli minu päralt.
Ma ei nuta.
Kas sa otsid mu üles?
Nägija oled ju sina.
Otsi ise mind üles.
Kindlalt ei taha hüvasti jätta?
See ei läheks hästi.
Küll ma näen neid taas.
Jahedaks läheb.
Talv on peagi kohal.
Pea aasta on möödas, aga Haniwa pole sõna saatnud.
Temast ei pruugi tükk aega kuulda.
Kas sa eal alkenite peale mõtled?
Iga päev.
Olime seal neljakesi alati koos.
Küllap oli meil vahel külm, aga minu mälestustes on alati soe.
Ma arvasin, et kuningannaks saades
suudan meile sellise elu anda.
Aga kui lavendliteed otsima asusime,
polnud enam võimalik selline pere olla.
Ei.
Aga pere oleme ikkagi.
Sa tuled nõukoguga hästi toime.
Pälvisid nende usalduse.
Võib-olla… oled sa selleks sündinud.
No Haniwa arust ei lepiks rahvas nägijast kuningaga.
Mida sina arvad?
Ma tean isa arvamust. Ta ütleks:
„Mõtle nagu pime mees. Silmad võivad reeta.“
Mu silmad vist ongi mind reetnud.
Ja reedavad uuesti.
Mida sa öelda tahad?
Mu ema on kuninganna.
Mu isa suri seda kuningriiki päästes.
Kui paiad polnud mu rahvas enne, siis nüüd on.
Ma ei saa teenida rahvast ega oma poega täielikult,
kui tajun maailma neist erineval moel.
Tahan öelda seda, et ma vist olen piisavalt näinud.
Ma tahan oma pojaga samas maailmas elada.
Ma tahan temaga samal moel kuulda, tunda, haista.
Kofun.
Tagasiteed poleks.
Sa pead täiesti kindel olema.
Ma olen kindel.
Kohale jõudsite.
Sa tunned meid?
Ei. Vähemalt veel mitte.
Aga nii tore, et meid leidsite.
Nagu võite vast ette kujutada,
on kõik siin läbinud teekonna, mis sarnaneb väga teie omale.
Mina olen Michaela. Ja teie?
Haniwa.
Wren.
Tere tulemast, Haniwa ja Wren.
Noh, ärge lihtsalt seiske seal. Tulge alla, et kõigiga tutvuda.
Tere tulemast.
Tere.
Tere. Tore sind näha.
Tere.
Tõlkinud Silver Pärnpuu