Nem mehet oda egyedül.
Elkéstünk. Mostanra már odaért.
Akkor követjük. Kofun, Wren és én utolérjük.
Még ha meg is öli Sibethet, mit gondol, hogy jut ki onnan?
Nem gondolja, hogy élve kijöhet.
- Utána kell mennünk! - Igen.
Nem!
Pennsa teljes lakossága itt van az alagútban,
aminek a vége még nagyon messze van.
Ha Sibeth ismét a Mennydörgés Istenéhez nyúl,
az alagútból tömegsír lesz.
Volt idő, amikor harcolnunk kellett, de nem most.
De apám tovább harcol!
Reménykedjünk abban, hogy csendesen teszi!
Kérsz egyet?
Nem, kösz.
Több marad nekem.
Szóval, mi is a konkrét tervünk?
Megtaláljuk a királynőt, és kinyírjuk.
Ez inkább egy cél, mint egy terv, nem?
A frászt hozod az emberekre azzal.
Már így is rettegnek tőlem.
Mondjuk, ez igaz.
- Kivéve téged. - Ne szívd mellre!
Nem félek úgy az emberektől, mint mások.
Miért is?
Nem vagy kifejezetten szálas termetű.
Nem hát. Sőt, én voltam a legkisebb gyerek a családban.
De több eszem volt mindenkinél.
Hamar átláttam, hogy nem csak erővel lehet hatalomra jutni.
Edo Voss egy óriás volt,
de pont emiatt igen korlátolt volt a gondolkodása.
A látókkal akarta irányítani a hadseregét.
Eszébe sem jutott,
hogy a látók el tudják olvasni az ősök könyveit,
és olyan tudáshoz juttathatnák, ami megváltoztatja a hadviselést.
Egész életemben kerestem azt az erőt,
ami nincs összefüggésben azzal, mekkorát tudok suhintani a kardommal.
És most itt ülök veled szemben,
és porig tudok rombolni bármilyen várost.
Edo erről még csak nem is álmodhatott.
Jut eszembe…
Nem kellett volna Maghrának jelentkeznie?
Mikor fogadjuk el, hogy más tervei vannak?
Maghra mindent alaposan megrág.
A családja nyilván harcra buzdítja.
De olyan kifacsart elvei vannak az erényről,
hogy nem fogja kibírni, hogy ne áldozza fel magát a népéért.
Ha te mondod…
Tormada!
Igen?
Azért készítsd elő a bombákat, jó?
Azok mindig készen állnak, felség.
Nekem kellene Sibeth elé állnom, nem Babának.
Az áldozatoddal nem mennénk semmire.
A néped királynő nélkül maradna.
Azaz áldozzam fel a férjemet?
Ha ezen múlik… igen.
Nem!
Maghra. Tarts ki! Gondolj a célra!
Ez most igencsak az a pillanat, amire születtél.
Hadd folyjon csak a folyó
Hadd ébresszék fel
Az álmodók a népet
Jöjj el
Új Jeruzsálem
Ezüst városok emelkednek
Virrad a reggel
Az utcák vezetik
És szirének szólítják
Dalukkal
Szinte kéri
Hogy vedd el
Remeg, reszket
Ó
Fáj a szívem
A határra érünk
Vízen járunk
Kijőve a ködből
Fiuk és lányok
Hadd folyjon csak a folyó
Hadd ébresszék fel
Az álmodók a népet
Jöjj el
Új Jeruzsálem
Ez az ő sátra. Érzem a szagát.
Jó, de nincs itt.
- Felség! - Küldettél értem.
Ayura, mondd el neki, mit hallasz!
Semmit.
Semmit?
Sem beszédet, sem az élet zaját.
Nem sercegnek a serpenyők, nem ropog tűz.
Nem sírnak a gyerekek.
Csak sok-sok láb lépteit hallom. Tompán.
Tompán?
Tompítja a föld.
A föld alatt vannak.
Elrejtőztek.
Nem. Mozognak.
Egy alagútban.
Találtak kiutat.
A bombák?
Készen állnak, felség.
Bombázzátok őket!
- Végezzetek velük! - Tűz!
Tűz!
Ó, ne!
Bazmeg!
Gyere!
- Rájött. - Igen.
Ne álljatok meg!
Ahogy mondtam, mozgás!
Hallasz valamit?
Nem.
Folytassák!
Tűz!
Fordulj tíz fokot! Távolság marad!
Hadd halljam!
- Kész! - Kész!
Tűz!
Állj!
- Kofun? - Várjatok itt!
Kofun.
Megállítottuk őket.
Remek.
Bombát rájuk!
Kofun?
Igen?
Fuss! Menekülj!
Kofun!
Öö, ezt vajon meghallották, Baba?
- Ki jár ott? - Százados?
Köztünk járnak!
- Új terv? - Új terv.
Harcolj!
Kofun!
Kofun.
Jól vagy?
Jól vagyok. Nem tört el semmim.
- Biztos? - Wolffe jól van?
Igen.
Nem tudunk továbbmenni.
Nem maradhatunk itt. Ez lesz a sírunk.
A bombázás még mindig tart.
Ha meg kell választanunk a halálnemet,
inkább a földemen halok meg, mint alatta.
Egyetértek.
Én is.
- Tábornok! - Mi az?
- Küzdelem. A táborunkon belül. - A boszorkányvadászok?
Nem boszorkányvadászok és nem trivantik.
Két férfi. Egyikük tagbaszakadt.
Baba Voss.
Beszivárogtak a táborba.
Fújják meg a kürtöket! Betolakodók a táborban!
Betolakodók a táborban!
Betolakodók! Betolakodók a táborban!
Hát, bazmeg, előbb-utóbb úgyis észrevettek volna.
Erre már jártak! Gyerünk!
Baba, meghaltál?
Nem.
- Na, én sem. - Irány a bombák!
Felkelsz?
Adj egy percet! Kurva nagy ez a gyökér.
Maghra!
- Most meg minek jött ide? - Állj!
Nem tartotta be a feltételeidet.
A húgom kiszámítható, és egyszerű, mint a faék.
De a népét nem tudta megmenteni.
Most feláldozza magát azokért, akik megmaradtak.
Folytatnunk kell a támadást. A hadseregük még megvan.
Ami pillanatokon belül a mi seregünk lesz.
- Hogy bízhatsz abban, hogy… - Tormada.
Belém hatoltál, majd rommá bombáztál egy várost.
Mondhatni, jó napod van. Ne cseszd el!
Figyelem!
Moss hadnagy!
Fésüljék át a tábort! De alaposan!
Igenis, uram!
Hallottátok! Szóródjatok szét!
Maghra.
Igazán boldog vagyok, hogy elfogadtad a meghívásomat.
Őszintén sajnálom, hogy idáig jutottunk.
Valóban?
Tudom, hogy azt hiszed, hogy rosszat tettem,
de én csak azt csinálom, ami szerintem helyes.
Azaz ártatlanokat gyilkolsz le?
Nem fárasztó ez az önelégültség?
- Megvédtelek! - Elárultál.
Hogy mindenki mást megvédhessek!
És már megint a régi nóta.
Sibeth.
Hadd emlékeztesselek arra, hogy fiatalon meg akartál puccsolni!
És most ismét megpróbáltad.
Mindkét rebelliód
végzetes következményekkel járt,
ami valahogy mégis meglepett.
Tényleg nem tudom, mi kell ahhoz, hogy felfogd: soha nem voltál,
és nem is leszel királynő.
Soha nem akartam az lenni.
Ezt egyikőnk sem hiszi el, ugyebár.
Nem elég, hogy te voltál mindenki kedvence,
arra is szemet vetettél, ami az enyém volt.
Ó, ez nem rólunk szól.
- Nem? - Sibeth.
Megoldhatjuk a helyzetet.
Még van rá esély, hogy mindenki megkapja, amit akar.
Nekem már megvan.
Nem fogsz megölni.
Lehet, hogy gyűlölsz, de én tudom, hogy szeretsz.
Hát, önbizalomból nálad soha nem volt hiány.
Te vagy az, akit egész életemben szerettem.
Aki befonta a hajam.
Aki bábukat készített nekem.
Aki velem aludt, amikor dörgött az ég.
A nővérem.
Aki addig énekelt nekem anyánk halála napján, míg el nem aludtam.
Végig türelmesen,
végig fogva a kezemet.
Fényesen világít a csillag feletted
Az éji szellő mintha azt suttogná
Szeretlek
Madarak énekelnek a juharfán
Álmodj helyettem is valami szépet
Akkor is meg kell, hogy öljelek.
Nincs más lehetőség.
Tudom, tudom.
Megtörtént, királynőm?
Nem vagyok a királynőd!
Végezzetek vele!
- Maghra! - Tamacti!
Alakzatba!
- Tamacti. - Melletted!
Kész!
- Hát, te akartál harcolni. - Jogos.
- Kofun! - Ide!
Előre!
Nincs visszavonulás!
Lőjétek ki a bombákat! Romboljátok le ezt a kurva várost!
Tormada!
- Tormada! - Baba Voss!
Reméltem, hogy összefutunk.
Apa!
Állítsátok meg őket!
Baba Voss! Velünk vagy még?
- Nem követem el ugyanazt a hibát kétszer. - Tormada!
Ne! Ne! Ne!
Istenem!
Bazmeg!
Apa!
Súlyos a sérülésed?
Jól vagyok.
Ne kövess!
- Hová mész? - Véget vetek ennek.
Apa, nem mehetsz! Túl súlyos a sebed.
Mondom, ne kövess!
Veled maradok.
Nem. Itt van rád szükségem.
Fedezned kell a nyilaiddal, ahogy szoktad.
Haniwa.
Szeretlek.
Nézz rám! Szeretlek!
Ne feledd, mit tanítottam!
Baba Voss vagyok.
Maghra.
Baba.
Látlak.
Apa!
Apa.
Mindennap elsétálok a bódék és otthonok mellett,
hallom a családokat odabent…
Beszélgetnek. Alszanak.
Nevetnek. Sírnak.
Úgy hallgatom őket,
mint az anya, aki éjjel felkel, hogy ellenőrizze, lélegzik-e a gyereke.
Tudom, hogy nem azért járom a várost, hogy őket hallgassam.
Téged kereslek mindenütt.
Hangod még mindig visszhangzik a hegyek közt.
Nagy űrt hagytál magad után,
és ez az, ami minden reggel felébreszt, és az utcára küld.
Te soha nem akartál semmi ilyesmit.
Tudom.
És nincs nap, amikor ne jutna eszembe, mit vettek el tőled.
Mitől fosztottalak én meg…
egy olyan korona szolgálatában, amit nem biztos, hogy megérdemlek.
A gyerekeidnek is pont annyira hiányzol, mint nekem.
De az ő jövőjük, aminek biztosításáért az életedet adtad,
végtelen lehetőségek tárházaként vár rájuk.
Lányod az anyja nyomdokaiba lépett,
és egy trivantihoz ment hozzá.
Két látó nő közös jövőt épít magának.
Nem lesz egyszerű, és féltem is őket.
De hallom a hangjukon, mennyire szeretik egymást.
És melegséggel tölti el a szívemet, hogy Haniwára rátalált a szerelem.
Kofun egyre jobban belejön az apaszerepbe.
És mivel fia van, tudom, hogy egy nap sem telik el úgy,
hogy ne gondolna a saját apjára.
Különös módon vonzódom ehhez a szörnyű helyhez…
az elszenesedett romok között hevernek férjem és nővérem maradványai.
Vajon megterem majd bármi is ebben a halott, üszkös földben?
Nem tudom, hová kerülünk halálunk után,
de bárhol is légy most,
remélem, rátaláltál a békére, amit életedben oly eltökélten kerestél.
Magadnak és mindannyiunknak.
És remélem, képes vagy megbocsátani.
Senki nem vonja kétségbe, sokkal tartozunk Payának
Tormada legyőzéséért és fegyverei elpusztításáért.
Én is csak óriási szerencsével úsztam meg az államcsínyét.
Ennek ellenére sem ezt, sem másik békeszerződést nem írunk alá
egy olyan nemzettel, ami menedéket ad a látóknak.
Mind tanúi voltunk, milyen pusztító ereje van a látásnak.
A trivanti nép azon az állásponton van,
hogy a látás túl nagy veszélyt jelent mindenkire.
Megértem az álláspontodat,
de Tormada bombáit nem a látás alkotta,
hanem a Tormada által kegyetlenül kihasznált látó gyermekek,
akik hozzáférhettek az ősök tudásához.
Nem a látást, ezt a pusztító tudást kell betiltani.
A látók mindig is hozzáférhetnek ehhez a tudáshoz.
És mindig akadnak majd Tormadához hasonlók,
akik a kihasználásuk mellett döntenek.
Mi a három látóval vagyunk,
akik elévülhetetlen érdemeket szereztek Tormada legyőzésében,
- és bombái elpusztításában. - Igen.
És ahogy azt korábban is mondtam, ők amnesztiában részesülnek.
Miért is lenne szükségünk arra?
Nem tettünk semmi rosszat.
Sőt, ha mi nem vagyunk,
Tormada és a bombái éppen a maguk városát rombolnák porig.
Haniwa, ez nem a megfelelő alkalom.
- Nem? Szabad tudnom, mikor az? - Hercegnő!
Félek, elfelejtette, kihez beszél.
Szerintem meg maga felejtette el.
Nagykövet, kérem, bocsássa meg…
A látás nem visszatérőben van. Már köztünk van.
És a maguk helyében
hálás lennék, hogy békét ajánlunk,
mert higgye el, nálunk rosszabb ellenséget nem kívánhat!
- Ezt fenyegetésnek szánta? - Ó, dehogyis…
Nagykövet asszony, kérem, bocsásson meg nekünk! De értse meg,
születésünk óta vadásznak ránk,
csak azért, mert látónak születtünk!
Az az elképzelés, hogy én vagy bármelyik látó
veszélyt jelentene a nem látókra, babonán és félelmen alapul,
és nem azon, amilyen valóban vagyok.
Mert annak, hogy én milyen ember vagyok, semmi köze nincs a látáshoz.
Fiú vagyok.
Apa vagyok.
Payan vagyok.
De ami a legfontosabb, Trivantes szövetségese a békében.
Szóval, folytathatjuk?
Legyen!
Haniwa!
Tak.
Belementek?
Abba igen, hogy később még beszélünk róla.
És mi van a jelennel?
Anyánknak nincs más választása.
A királyság nem bír ki egy újabb háborút.
Azt ígérte, megóv minket mindentől.
Egy egész királyság számít az oltalmára.
Hercegként és hercegnőként mi is.
Csak nem azt hiszed, hogy belőled valaha is király lesz?
Egyikünk követni fogja anyánkat a trónon.
Paya népe soha nem szolgálna látó királyt.
De ha mégis, a trivantik nem engednék.
Te is hallottad, mit mondtak a tárgyaláson.
Felejtsd el az uralkodást, Kofun! Azt sem akarják, hogy létezzünk!
- Miért vagy ennyire dühös? - És te miért nem?
Soha nem lesz itt helyünk.
Ez nem a mi világunk.
Itt van a családom.
Itt nevelem fel a fiamat.
A fiad örökké egy másik világban fog élni.
A gyermekeim soha nem bocsátanak meg nekem.
Ezrek életét mentetted meg, köztük az övékét is.
A trivantikkal valódi párbeszédet kezdtél meg.
De a látókat ismét üldözni fogják.
Fiatalkoromban apám lazachalász volt.
Minden ősszel levitt a folyóhoz,
és horgásztunk.
Az első pár napban semmit nem fogtunk.
Aztán egyet.
Majd kettőt.
Egy család nem lakott volna jól abból.
De arra jó volt, hogy lássuk: lesz még hal.
Öt lazac, majd tíz.
Hamarosan a folyó pezsgett tőlük.
A látás visszatér.
Eddig csak az elsőkkel találkoztunk.
De jönnek a többiek is.
Néhányan már köztünk vannak.
A többi is követi a példájukat.
És ezt se isten, se ember nem állíthatja meg.
A határainkon belül a mi dolgunk, hogyan birkózunk meg vele.
A trivantik álláspontja elég világos.
Politikusok. Olyasmiről beszélnek, amiről nem tudnak semmit.
Lesz háború a látás miatt,
de nem Paya és Trivantes között, hanem városokon belül.
Családokon belül.
A szívünkben.
A természet mindenképpen utat talál.
Mindig így történik.
Úgy látom…
te már megbékéltél a dologgal.
Az egyetlen előnye annak, hogy életeddel szörnyű tévedést szolgálsz,
hogy egy új ideológiát sokkal könnyebb elfogadnod.
A halál bűzét érzem.
Szerintem Baba mindig tudta, hogy csatában fog meghalni.
Egyszer azt mondta nekem,
hogy a halált, az élethez hasonlóan, ki kell érdemelni.
Ő képes volt legyőzni egy hadsereget,
és megmenteni mindannyiunkat.
Kiérdemelte a halált.
Irigykedsz?
Lehet.
De míg ezen a földön járok,
mindent megteszek, hogy vigyázzak rád.
Nélküled elveszett lennék, Tamacti.
Milyen szomorú is ez mindkettőnkre nézve!
Hiányzik, Ranger.
Baba egy óriás volt,
így ehhez mérten hatalmas űr tátong ott,
amit korábban betöltött.
Baba érted áldozta fel magát.
Mindannyiunkért.
A lényeg az, hogy ne arra emlékezz, hogy érted halt meg,
hanem arra, hogy érted élt!
Ha itt lenne, ezt mondaná.
Hallom, Lu is megérkezett.
Igen.
Holnap hazaindulunk.
Szívesen látunk benneteket itt.
Kösz, de, Lu és én
nem szeretjük az embereket, nagy tömegben meg pláne nem.
Hát, egy lovat szívesen adok.
Kösz, de nem kell.
A farkasok felzabálnák.
Haniwa!
Charlotte?
Haniwa!
Charlotte!
Szia!
Nem tudtam, hogy visszajössz.
Dehogy jöttem. Csak átutazóban vagyok.
Csak tudni akartam, hogy jól vagy-e.
Sajnálom, ami Babával történt.
Azt is hallottam, összebútoroztál Wrennel.
Ennek nagyon örülök.
És most nem tudom, a szomorú dologról beszéljek-e elsőként,
és utána a boldogról, vagy fordítva?
Vagy nem is akarsz róla beszélni?
Hogy fogadott az Iránytű? Hogy van Sheva? És a kölykök?
A kicsik remekül vannak.
Sheva viszont nem nagyon kedvel.
Mondjuk, én sem őt, szóval egy-egy.
Apropó, ezt küldte neked.
Azt mondta, te tudod, mit jelent.
És jó utat kíván.
Ezek szerint útra keltek?
Eljössz velünk?
Ezúttal nem.
De jólesett, hogy megkértél.
Ki vigyáz így rám?
Ez már Wren dolga.
És a tied, hogy rá vigyázz.
Az Iránytűnek szüksége van rám.
Jerlamarel gyerekei eléggé lefoglalnak minket…
és úgy érzem, hamarosan még többen lesznek.
Szerencsére vigyázol rájuk.
Nem tudom, ők is így éreznek-e.
Kis gyökerek.
Vigyázz magadra, hallod?
Te is!
Köszönöm.
Nagyon szívesen.
És nem bőgök.
Megkeresel majd?
Hát, te vagy a látó.
Keress meg te!
Biztos, hogy nem akarsz elköszönni?
Nem lenne jó vége.
Úgyis találkozunk még velük.
Egyre hűvösebb az idő.
Közeleg a tél.
Már egy éve nem hallottunk Haniwa felől.
És lehet, sokáig nem is fogunk.
Eszedbe jut néha az Alkenny törzs?
Mindennap.
Négyen, mindig együtt.
Biztos fáztunk is, de csak a család melegére emlékszem.
Azt hittem, hogy királynőként megadhatom magunknak ugyanezt.
De ahogy elindultunk megkeresni a Levendula utat,
többé már nem voltunk ugyanaz a család.
Nem.
De így is egy család vagyunk.
Nagyon jól állod a sarat a tanácsban.
Kiérdemelted a bizalmukat.
Lehet… hogy te erre születtél.
Haniwa szerint a nép soha nem fogadna el egy látó királyt.
És szerinted?
Azt tudom, hogy apa mit mondana.
„Gondolkozz nem látók módjára! A szemed becsaphat.”
Szerintem be is csapott.
És ismét be fog.
Mire akarsz kilyukadni?
Anyám a királynő.
Apám a királyság túléléséért áldozta az életét.
Ha eddig nem is volt az én népem, most már az.
Nem szolgálhatom a népet és segíthetem a fiamat úgy,
hogy a világot másképpen érzékelem, mint ők.
Azt mondom, hogy már eleget láttam.
Ugyanabban a világban akarok élni, amiben a fiam.
Azt akarom hallani, érezni, szagolni, amit ő.
Kofun.
Nincs visszaút.
Teljesen biztosnak kell lenned a dolgodban.
Az vagyok.
Hát ideértetek!
Tudjátok, kik vagyunk?
Nem. Egyelőre nem.
De örülünk, hogy ránk találtatok.
Azt ugye sejtitek,
hogy mindenki, aki itt van, a tiétekhez hasonló utat jár be?
Michaela vagyok. Hát ti?
Haniwa.
Wren.
Üdv, Haniwa és Wren!
Ne álljatok ott, mint két faszent! Gyertek, ismerjétek meg a többieket!
Üdv nálunk!
Szia!
Szia! Örülök nektek.
Szia!
A feliratot fordította: Varga Attila