Viņš nedrīkst iet viens.
Par vēlu. Nu jau viņš ir tur.
Tad mēs sekosim. Kofuns, Rena un es varam viņu panākt.
Pat ja viņš Sibetu nogalinās, kā viņš domā tikt ārā?
Viņš nedomā, ka tiks ārā.
-Mums jāiet. -Jā.
Nē.
Šajā tunelī ir visi Pensas iedzīvotāji,
un mēs vēl ne tuvu neesam galā.
Ja viņa atkal sāks mest savu Dievu Pērkonu,
šī vieta var pārvērsties par masu kapu.
Bija laiks cīņai, bet šis laiks ir pagājis.
Bet mans tēvs cīnās.
Tad cerēsim, ka viņš to dara ļoti klusi.
Gribi vienu?
Nē, paldies.
Man paliks vairāk.
Klau, vai mums ir kāds plāns?
Atrast karalieni un viņu nogalināt.
Tas drīzāk ir mērķis, nevis plāns.
Tu cilvēkus ar to nobaidīsi.
Cilvēki no manis jau baidās.
Jā, laikam gan.
-Bet ne tu. -Neuztver to personiski!
Vienkārši atšķirībā no citiem es no cilvēkiem nebaidos.
Kāpēc tā?
Tu neesi pārāk liels vīrs.
Nē. Patiesībā biju sīkākais no visiem.
Bet es biju visgudrākais.
Pietiekami gudrs, lai zinātu, ka ir citi ceļi uz varu.
Īdo Voss bija īsts milzis,
bet tā dēļ viņš domāja pārāk sīki.
Viņš gribēja, lai redzīgie vada viņa armijas.
Viņš pat neiedomājās,
ka viņi varētu izlasīt mūsu senču grāmatas.
Atklāt zināšanas, kas var mainīt kara raksturu.
Es visu mūžu veltīju tam, lai iegūtu varu,
kas nav atkarīga no tā, cik labi spēju cilāt zobenu.
Un te nu es esmu - sēžu tavā priekšā.
Spēju iznīcināt veselas pilsētas bez armijas.
Īdo par to pat nesapņoja.
Tas man atgādināja,
ka nu jau mums vajadzēja būt saņēmušiem kādu ziņu no Magras.
Kurā brīdī mēs pieņemsim, ka viņa ir ieplānojusi ko citu?
Magra neko neizlemj ātri.
Ģimene, protams, cenšas viņu pierunāt cīnīties,
bet viņas izkropļotā tikumības sajūta nespēs pretoties domai,
ka tautas labā sevi ir jāupurē.
Kā teiksi.
Tormada!
Jā.
Katram gadījumam sagatavo bumbas!
Tās vienmēr ir gatavas, karalien.
Viņai pretī vajadzēja stāties man, nevis viņam.
Jūsu upurēšanās mums neko nedotu,
un tauta paliktu bez karalienes.
Tātad man jāatdod savs vīrs?
Ja tas ir vajadzīgs, tad jā.
Nē.
Magra! Nenovirzieties!
Tieši šis brīdis,
ļoti iespējams, ir tas, kura dēļ esat dzimusi.
Lai upe plūst
Lai visi sapņotāji
Atmodina tautu
Nāc
Jaunā Jeruzaleme
Sudraba pilsētas ceļas
Rīts izgaismo
Ielas, pa kurām iet
Un sirēnas sauc uz priekšu
Ar dziesmu
Tā saka
Ir jāiet un jāņem
Trīcot, drebot
Mana sirds sāp
Mēs pieejam pie malas
Skrienam pa ūdeni
Nākam caur miglu
Dēli un meitas
Lai upe plūst
Lai visi sapņotāji
Atmodina tautu
Nāc
Jaunā Jeruzaleme
Šī ir viņas telts. Es saožu.
Tad kur viņa ir?
-Manu karalien! -Tu mani sauci?
Ajura, pasaki viņai, ko dzirdi.
Neko.
Neko?
Ne balsis. Ne darbarīkus.
Ne pannu čurkstoņu, ne ugunskurus bedrēs.
Ne mazuļu raudāšanu.
Tikai daudzu apslāpētu soļu skaņu.
Apslāpētu?
Zemes apslāpētu.
Viņi ir pazemē.
Slēpjas.
Nē. Viņi iet.
Tunelis.
Viņi atraduši izeju.
Vai tās ir gatavas?
Gatavas, manu karalien.
Bombardējiet viņus!
-Nogaliniet viņus! -Uguni!
Uguni!
Ak nē!
Velns!
Nāc!
-Viņa zina. -Jā.
Ejiet tālāk!
Teicu: ejiet tālāk!
Kaut kas ir?
Nē.
Nepārtrauc!
Uguni!
10 grādu pagrieziens! Tas pats attālums.
Ziņot!
-Gatavs! -Gatavs!
Uguni!
Stop!
-Kofun? -Gaidiet te!
Kofun!
Esam viņus apturējuši.
Lieliski.
Vēl vienu triecienu!
Kofun?
Jā.
Skrien!
Kofun!
Vai domā - kāds to dzirdēja, Baba?
-Kas tur? -Kapteini?
Viņi ir starp mums.
-Jauns plāns? -Jauns plāns.
Cīņā!
Kofun!
Nekas nekait?
Ir labi. Nekas nav lauzts.
-Esi drošs? -Vulfam viss labi?
Jā.
Mēs nevaram iet tālāk.
Mēs nevaram te palikt. Mūs apraks dzīvus.
Augšā joprojām krīt viņas bumbas.
Ja ir nonācis līdz tam, ka jāizvēlas, kā mirt,
es labāk miršu, cīnoties par mūsu zemi, nevis slēpjoties zem tās.
Es piekrītu.
Es arī.
-Ģenerāli! -Kas ir?
-Cīņas. Nometnē. -Raganu mednieki?
Ne raganu mednieki un arī ne trivantieši.
Divi vīri. Viens no viņiem ir ļoti liels.
Baba Voss.
Viņi ielavījušies nometnē.
Sit trauksmi! Nometnē iebrucēji.
Nometnē iebrucēji!
Iebrucēji! Nometnē iebrucēji!
Nu, pie velna! Kādā brīdī tam bija jānotiek.
Viņi gājuši te cauri. Ejam!
Baba, esi beigts?
Nē.
-Arī es ne. -Ejam pie bumbām!
Celsies augšā?
Vienu mirklīti! Viņš ir liels sūdabrālis.
Magra.
-Kāpēc viņa nāk tagad? -Pārtrauc uzbrukumu!
Viņa neievēroja nosacījumus.
Mana māsa ir tikpat vienkārša, cik paredzama.
Viņa nespēja izglābt savu tautu.
Nu viņa upurēsies, lai izglābtu tos, kas atlikuši.
Mums vajadzētu uzbrukumu turpināt. Viņiem joprojām ir armija.
Un pēc dažiem brīžiem to varēsim komandēt kā savu.
-Kā tu vari uzticēties… -Tormada!
Tu biji manī un panāci, ka pilsēta padodas.
Es teiktu, ka tev bija laba diena. Nesabojā to!
Pārtraukt!
Leitnant Mos!
Visi brīvie karavīri lai nometnē meklē iebrucējus!
Tieši tā.
Jūs dzirdējāt. Izretoties!
Magra!
Man prieks, ka nolēmi manu piedāvājumu pieņemt.
Tikai žēl, ka aizgājis tik tālu.
Tiešām?
Zinu - tu domā, ka man nav taisnība, bet - tāpat kā tu -
es tikai cenšos darīt tā, kā, manuprāt, ir pareizi.
Nogalinot nevainīgus iedzīvotājus?
Vai tu nekad nenogursti no sava paštaisnuma?
-Es tevi aizsargāju. -Tu mani nodevi.
Tikai lai aizsargātu visus pārējos.
Un atkal un atkal tas pats.
Sibeta!
Atgādināšu, ka tu mēģināji gāzt mani no troņa, kad biji jaunāka.
Un tagad mēģināji vēlreiz.
Un abas reizes
tavu dumpju briesmīgās sekas
tevi nez kāpēc pārsteidz.
Nez kas ir vajadzīgs, lai tu saprastu, ka neesi
un nekad nebūsi karaliene.
Es nekad to neesmu gribējusi.
Domāju, ka neviena no mums tam īsti netic.
Tev nepietika ar to, ka biji mīļākais bērns.
Tev vajadzēja visu, kas bija mans.
Runa nav par mums.
-Nē? -Sibeta!
Mēs varam to labot.
Vēl visiem ir iespēja dabūt to, ko viņi grib.
Man jau ir tas, ko gribu.
Tu mani nenogalināsi.
Varbūt tu mani ienīsti, bet zinu, ka joprojām mīli.
Tev nekad nav trūcis pašapziņas.
Tu joprojām esi māsa, ko esmu mīlējusi visu mūžu.
Kas pina man matus.
Kas taisīja man lelles.
Kas paņēma mani savā gultā, kad dārdēja pērkons.
Mana māsa.
Kas dziedāja, lai es varētu aizmigt, naktī, kad nomira māte.
Nekad nezaudējot pacietību.
Nekad neatlaižot manu roku.
Virs tevis spoži spīd zvaigzne
Nakts vēsmas šķiet čukstam
Tevi mīlu
Putni dzied platānā
Pasapņo par mani!
Man tomēr tevi jānogalina.
Citas iespējas nav.
Es zinu. Zinu.
Vai izdarīts, manu karalien?
Es neesmu tava karaliene!
Nogalināt viņu!
-Magra! -Tamakti!
Ierindā!
-Tamakti! -Jums blakus.
Gatavībā! Un!
-Tu gribēji cīņu. -Gribēju gan.
-Kofun! -Te.
Uz priekšu!
Atsākt uzbrukumu!
Sviediet bumbas! Nolīdziniet to sūda pilsētu!
Tormada.
-Tormada! -Baba Vos!
Es jau cerēju ar tevi saskrieties.
Tēt!
Apturēt viņus!
Baba Vos! Vai vēl esi ar mums?
-Divreiz es to pašu kļūdu nepieļaušu. -Tormada!
Nē!
Ak dievs!
Pie velna!
Tēti!
Kur esi ievainots?
Man viss kārtībā.
Neseko man!
-Kur tu iesi? -Pielikt šim punktu.
Tēt, tu nevari iet. Esi pārāk smagi ievainots.
Neseko man!
Es palikšu pie tevis.
Nē. Tev jāpaliek te.
Tev mani jāaizsargā ar bultām, kā vienmēr to esi darījusi.
Haniva!
Es tevi mīlu.
Paskaties uz mani! Es tevi mīlu.
Atceries, ko es tev mācīju.
Esmu Baba Voss.
Magra!
Baba!
Es tevi redzu.
Tēt!
Tēti!
Tagad katru rītu es eju garām veikaliem un mājām.
Es dzirdu iekšā ģimenes.
Viņi sarunājas. Guļ.
Smejas. Raud.
Kad es viņos klausos,
es jūtos kā māte, kas naktī pamostas, lai pārliecinātos, ka mazulis vēl elpo.
Es zinu, ka esmu ārā ne tādēļ, lai klausītos viņos.
Es meklēju tevi.
Tavu pēdējo atbalsi, kas vēl atskan starp kalniem.
Aiz tevis ir palicis milzīgs tukšums,
kas ik rītu mani pamodina un liek iet ārā.
Tu neko no šī negribēji.
Es zinu.
Un katru dienu es domāju par to, kas tev tika atņemts.
Ko tev atņēmu es…
kalpojot šim tronim, ko pat nezinu, vai esmu pelnījusi.
Tavi bērni jūt, ka tevis trūkst, tikpat ļoti kā es.
Bet viņu nākotne, par ko tu atdevi savu dzīvību,
sniedzas viņu priekšā nebeidzamu solījumu pilna.
Tava meita ir gājusi savas mātes pēdās
un apprecējusi trivantieti.
Divas redzīgas sievietes, kas ies savu ceļu šai pasaulē.
Tas nebūs viegli, un man par viņām bail.
Bet, kad viņas runā, es viņu balsīs dzirdu mīlestību.
Un manu sirdi silda tas, ka mūsu Haniva ir atradusi šādu mīlestību.
Kofuns sāk aprast ar domu, ka ir tēvs.
Un zinu: tā kā viņam ir dēls, nepaies ne diena,
kad viņš nedomās pats par savu tēvu.
Mani velk uz to briesmīgo vietu…
kuras pārogļotā zeme glabā gan māsas, gan vīra mirstīgās atliekas.
Un es prātoju: kā jebkad kaut kas spēs augt šajā izdedzinātajā,
izpostītajā zemē.
Es nezinu, kur nonākam, kad nomirstam.
Bet, lai kur tu būtu,
ceru, ka beidzot esi atradis mieru,
ko tik ļoti centies atrast dzīvē.
Tev un mums visiem.
Un ceru, ka spēj man piedot.
Neviens nenoliedz, ka esam parādā Pajai
par to, ka uzveicāt Tormadu un iznīcinājāt viņa ieročus.
Es pati tik tikko paglābos, kad viņš uzbruka mūsu pašu valdībai.
Tomēr mēs nevaram parakstīt ne šo, ne kādu citu līgumu
ar tautu, kas dos patvērumu redzīgajiem.
Mēs visi tikko bijām liecinieki redzes iznīcinošajam spēkam.
Trivantiešu tautas nostāja ir tāda,
ka redze rada pārāk lielu risku mums visiem.
Es saprotu jūsu nostāju,
bet ne jau redze uzbūvēja Tormadas bumbas.
Tormada cietsirdīgi izmantoja redzīgus bērnus,
kuri piekļuva priekšteču zinībām.
Un tieši šīs iznīcinošās zinības, nevis pati redze,
ir jāpasludina par nelikumīgām.
Redzīgie vienmēr būs ceļš uz šīm zinībām.
Un vienmēr būs tādi cilvēki kā Tormada,
kas gribēs viņus izmantot.
Starp mums ir trīs redzīgi cilvēki,
kuriem visiem bija būtiska loma, uzveicot Tormadu
-un iznīcinot viņa bumbas. -Jā.
Un, kā jau iepriekš teicām, mēs piešķirsim viņiem amnestiju.
Kāpēc lai mums vajadzētu amnestiju?
Mēs neesam izdarījuši neko sliktu.
Patiesībā - ja mūsu nebūtu,
Tormada ar savām bumbām tagad iznīcinātu jūsu pilsētu.
Haniva, šis nav īstais brīdis.
-Nav? Kad tad būs īstais brīdis? -Princese!
Jūs laikam esat aizmirsusi, ar ko runājat.
Domāju, ka aizmirsusi esat jūs.
Vēstniece, es atvainojos…
Redze neatgriežas! Tā jau ir klāt.
Un jūsu vietā
es būtu pateicīga, ka piedāvājam jums mieru,
jo ticiet man - jūs negribat mūs par ienaidniekiem.
-Vai tie bija draudi? -Protams, ne…
Vēstniece, es atvainojos. Jums jāsaprot:
mēs ar māsu visu mūžu esam vajāti
tikai tā dēļ, kādi esam piedzimuši.
Uzskats, ka es vai jebkurš man līdzīgais būtu apdraudējums neredzīgajiem,
balstās tikai uz aizspriedumiem un bailēm,
nevis uz to, kas es patiesībā esmu.
Jo tas, kas esmu, nekādi nav saistīts ar to, ka es redzu.
Es esmu dēls.
Es esmu tēvs.
Es esmu pajanietis.
Bet - pats galvenais - esmu jūsu sabiedrotais, kas grib mieru.
Tāpēc, lūdzu! Vai varam turpināt?
Nu labi.
Haniva!
Tak.
Vai viņa piekrita?
Viņas vienojās to sīkāk apspriest pēc laika.
Bet līdz tam?
Viņai nav izvēles.
Viņai jādomā par karalisti. Mēs nevaram atļauties vēl vienu karu.
Viņa solīja mūs aizstāvēt.
Viņai ir jāaizstāv visa karaliste.
Un arī mums kā princim un princesei.
Tu taču nedomā, ka tiešām būsi te karalis, ko?
Viens no mums stāsies mammas vietā.
Pajas ļaudis nekad nepieļaus, ka ir redzīgs karalis.
Un, pat ja viņi pieļaus, to nepieļaus trivantieši.
Tu dzirdēji, ko viņi teica.
Aizmirsti par karali vai karalieni, Kofun! Viņi pat negrib, ka dzīvojam.
-Kāpēc tu esi tik dusmīga? -Kāpēc tu neesi?
Mēs te nekad nebūsim piederīgi.
Šī nav mūsu pasaule.
Šī ir vieta, kur ir mana ģimene.
Šī ir vieta, kur audzināšu dēlu.
Tavs dēls vienmēr dzīvos citādā pasaulē nekā tu.
Mani bērni nekad man nepiedos.
Jūs izglābāt tūkstošiem dzīvību, ieskaitot viņējās.
Jūs likāt pamatus īstam dialogam ar Trivantesu.
Bet redze atkal ir aizliegta.
Kad es biju jauns, mans tēvs mēdza zvejot lašus.
Katru rudeni viņš aizveda mani pie upes
un mēs zvejojām.
Dažas pirmās dienas mēs parasti nenoķērām neko.
Tad kādu dienu mēs noķērām vienu.
Divus.
Mazliet par maz, lai pietiktu saimei,
bet pietiekami, lai zinātu, ka nākamajā dienā būs vēl.
Pieci laši, desmit lašu.
Drīz visa upe mudžēja no lašiem.
Redze atgriežas.
Jūs un es esam satikuši dažas pirmās zivis, kas peld pret straumi.
Nāks vēl.
Daži, bez šaubām, jau ir te.
Būs vēl citi.
Nekāds likums, nekāda reliģija to neapturēs.
Tas, kā mēs to risināsim savās robežās, ir mūsu darīšana.
Trivantieši savu nostāju pauda ļoti skaidri.
Politiķi seko priekšrakstiem, par ko neko nezina.
Karš pret redzi tiks izcīnīts
nevis starp Paju un Trivantesu, bet pilsētās.
Ģimenēs.
Mūsu sirdīs.
Jebkurā gadījumā daba darīs savu.
Tā notiek vienmēr.
Nu…
šķiet, ka tu ar to esi samierinājies.
Vienīgais labums, ko dod tik šausmīga kļūdīšanās,
kāda dzīvē bijusi man, ir tas, ka pieņemt jaunas idejas ir vieglāk.
Ož pēc nāves.
Domāju - Baba zināja, ka mirs kaujā.
Viņš man reiz teica:
nāve ir jānopelna tieši tāpat kā dzīvība.
Līdz ar pēdējo elpas vilcienu viņš iznīcināja veselu armiju.
Un, to darot, izglāba mūs visus.
Domāju, ka viņa nāve bija nopelnīta.
Izklausās, ka tev mazliet skauž.
Varbūt.
Bet, kamēr es vēl staigāju pa šo zemi,
es darīšu visu, lai pasargātu jūs no raizēm.
Bez tevis es būtu pagalam, Tamakti.
Tas gan būtu bēdīgi mums abiem.
Man viņa pietrūkst, Reindžer.
Baba bija milzīgs vīrs,
tāpēc skaidrs,
ka nu viņa vietā ir milzīgs caurums.
Baba nomira tavā labā.
Mūsu visu labā.
Bet ir svarīgi atcerēties nevis to, ka viņš tavā labā nomira,
bet to, ka viņš tavā labā dzīvoja.
Ja viņš būtu te, tie būtu viņa vārdi.
Dzirdēju, ka ieradusies Lū.
Jā.
Jā, rīt dosimies mājās.
Esat laipni lūgti palikt.
Paldies, bet mēs ar Lū -
mums nepatīk ļaudis vai pūļi. Ļaužu pūļi.
Es jums varētu iedot zirgu.
Nē.
Vilki to apēdīs.
Haniva!
Šārlota?
Haniva!
Šārlota!
Sveika!
Es nezināju, vai atgriezīsies.
Nē, es neatgriežos. Vismaz ne uz ilgu.
Gribēju zināt, vai tev viss labi.
Man ļoti žēl par Babu.
Tad uzzināju, ka jūs ar Renu esat apprecējušās,
un par to man liels prieks.
Un nu nezinu, vai vispirms runāt par bēdīgo
un tad par priecīgo vai otrādi.
Bet varbūt vispār negribi par to runāt.
Kā gāja ar Kompasu? Kā iet Ševai un bērniem?
Mazajiem iet labi.
Ševai laikam es diez ko nepatīku,
bet arī man viņa nepatīk, tāpēc viss nokārtosies.
Viņa lūdza, lai iedodu tev šo.
Tu zināšot, ko tas nozīmē.
Viņa tev novēl drošu ceļojumu.
Tad… es pieņemu: kaut kur dosies?
Vai nāksi ar mums?
Šoreiz ne.
Bet jauki, ka to lūdz.
Kurš mani sargās?
Tagad tam tev ir Rena.
Un viņai esi tu.
Mani vajag Kompasā.
Ar Džerlamarela bērniem mums garlaicīgi nebūs, un…
man ir sajūta, ka uzradīsies vēl.
Viņiem ar tevi paveicies.
Pasaki to viņiem!
Mazie mūdži!
Tu tur uzmanies!
Tu arī.
Paldies.
Nav, par ko.
Es neraudu.
Vai tu nāksi mani sameklēt?
Redzīgā taču esi tu.
Nāc sameklē mani!
Tiešām negribi atvadīties?
Ar to labi neveiktos.
Es viņus satikšu atkal.
Kļūst vēss.
Drīz būs ziema.
Pagājis gandrīz gads, bet no Hanivas nav nekādu ziņu.
Vēl var paiet kāds laiks, līdz ko uzzināsim.
Vai tu kādreiz domā par alkeniešiem?
Katru dienu.
Tikai mēs četri, vienmēr kopā.
Kādreiz mums noteikti bija auksti, bet manās atmiņās vienmēr ir silti.
Kad kļuvu par karalieni, es domāju,
ka spēšu mums to dot.
Bet, kopš devāmies meklēt Lavandu ceļu,
mēs vairs nevarējām būt tā ģimene.
Nē.
Bet mēs joprojām esam ģimene.
Tu labi turējies sarunās ar padomi.
Esi iemantojis viņu uzticību.
Varbūt… tu piedzimi, lai darītu to.
Haniva teica: karaliste nekad nepieņems redzīgu karali.
Ko saki tu?
Es zinu, ko teiktu tētis. Viņš teiktu:
"Domā kā akls! Acis tevi nodod."
Domāju, ka acis mani ir nodevušas.
Un nodos vēl.
Ko tu gribi teikt?
Mana māte ir karaliene.
Mans tēvs nomira, cenšoties izglābt šo karalisti.
Ja iepriekš šī nebija mana tauta, tad tagad ir.
Es nevaru pilnīgi kalpot savai tautai vai dēlam,
ja mana pasaules uztvere ir citāda nekā viņu.
Es saku: domāju, ka esmu redzējis pietiekami.
Es gribu dzīvot tajā pašā pasaulē, kurā mans dēls.
Es gribu dzirdēt, just un saost kā viņš.
Kofun!
Atpakaļceļa nav.
Tev jābūt pilnīgi pārliecinātam.
Es esmu.
Esat klāt.
Jūs mūs pazīstat?
Nē. Vismaz pagaidām.
Bet man ir liels prieks, ka mūs atradāt.
Kā noteikti varat iedomāties,
ikvienam šeit ir bijis ļoti līdzīgs ceļojums kā jums.
Mani sauc Mikaela. Un jūs?
Haniva.
Rena.
Laipni lūgtas, Haniva un Rena!
Nestāviet tur tā! Nāciet lejā ar visiem iepazīties!
Laipni lūgta!
Sveiki!
Sveiki! Priecājos iepazīties.
Sveiki!
Tulkojusi Inguna Puķīte