Negaliu leisti jam eiti ten vienam.
Per vėlu. Jis jau ten.
Tuomet eime paskui. Kofunas, Ren ir aš pasivysime jį.
Net jei jis užmuš Sibetę, kaip jis iš ten ištrūks?
Jis nesitiki iš ten išeiti.
- Turim skubėti. - Taip.
Ne.
Tunelyje - visi Pensos gyventojai,
o išėjimo kol kas nematyti.
Jei ji vėl pasiųs čia savo Griaustinio Dievą,
čia bus masinis kapas.
Kautis laikas praėjo.
Bet tėvas kaunasi.
Tikėkimės, jis tai daro labai tyliai.
Nori?
Ne, ačiū.
Man liks daugiau.
Tai ar turim planą?
Surast karalienę ir užmušti ją.
Tai labiau tikslas nei planas.
Jais išgąsdinsi žmones.
Žmonės ir taip manęs bijo.
Taip, manau, bijo.
- Bet ne tu. - Nepriimk to asmeniškai.
Aš nejaučiu baimės, kaip kiti.
Kodėl gi?
Nesi itin stambus vyras.
Ne. Jei atvirai, buvau silpniausias šeimoje.
Užtat buvau protingiausias iš visų.
Pakankamai, jog suprasčiau, kad į valdžią gali patekti įvairiai.
Ydas Vosas buvo tikras milžinas,
tačiau dėl to mąstė per siaurai.
Jis norėjo, kad matantieji vestų jo armijas.
Jis nė negalvojo apie tai,
kad jie gali perskaityti protėvių knygas.
Jie gali atskleisti žinias, pakeisiančias kariavimo meną.
Visą gyvenimą ieškojau galios,
kuri nepriklausytų nuo to, kaip smarkiai gali mojuot kardu.
Ir štai, sėdžiu čia, priešais tave.
Su savo armija galiu naikinti miestus.
Ydas apie tai nė nesvajojo.
Jei jau apie tai prakalbome,
ar Magra neturėjo jau būti čia?
Kada manysim, jog ji ėmėsi kitų planų?
Magra negreit apsisprendžia.
Jos šeima neabejotinai įtikinėja ją kautis.
Bet iškreipti jos doros principai jai sakys,
kad ji turi pasiaukoti dėl savo tautos.
Kaip pasakysi.
Tormada.
Taip.
Paruošk bombas dėl visa ko.
Jos visada paruoštos, mano karaliene.
Tai aš turiu pas ją eiti, ne jis.
Tavo auka mums nieko neduos,
o tauta liks be karalienės.
Todėl turiu paaukoti savo vyrą?
Jei to reikia. Taip.
Ne.
Magra. Nenuklysk nuo kelio. Nenuklysk.
Labai tikėtina,
jog esi gimusi būtent šiai akimirkai.
Lai teka upė
O svajotojai
Lai budina tautą
Ateik
Naujoji Jeruzale
Sidabro miestai kyla
Ryto žibintai
Gatvės, kurios juos veda
Sirenos, kurios juos šaukia
Mūsų daina
Ji prašosi
Būt suprasta
Virpa, dreba
Skauda širdis mana
Priėjome kraštą
Bėgome vandeniu
Bridome per rūką
Sūnūs ir dukterys
Lai teka upė
O svajotojai
Lai budina tautą
Ateik
Naujoji Jeruzale
Čia jos palapinė. Užuodžiu ją.
Tuomet kur ji?
- Mano karaliene. - Kvietėte mane?
Ajura, sakyk, ką girdėjai.
Nieko.
Nieko?
Nei balsų. Nei įrankių.
Puodai neverda, ugnis nedega.
Vaikai neverkia.
Tik prislopinti daugybės pėdų garsai.
Prislopinti?
Prislopinti žemės.
Jie - po žeme.
Slepiasi.
Ne. Jie eina.
Tunelis?
Jie rado išėjimą.
Bombos paruoštos?
Taip, mano karaliene.
Bombarduokite juos.
- Užmuškite juos! - Ugnis!
Ugnis!
Ne.
Bliamba.
Eikš.
- Ji žino. - Taip.
Nesustokite!
Sakiau, nesustokite!
Girdi ką?
Ne.
Nesustok.
Ugnis!
Pasukt 10 laipsnių! Atstumas tas pats!
Pirmyn!
- Pasiruošt! - Pasiruošę!
Ugnis!
Stokit!
- Kofunai - Palaukit čia.
Kofunai.
Mes juos sustabdėme.
Puiku.
Smok dar sykį.
Kofunai?
Taip?
Bėk!
Kofunai!
Kaip manai, ar kas nors tai girdėjo, Baba?
- Kas ten? - Kapitone?
Jie - tarp mūsų!
- Naujas planas? - Taip.
Kaukis!
Kofunai!
Tu sveikas?
Sveikas. Niekas nelūžo.
- Tikrai? - Ar Vulfas sveikas?
Taip.
Toliau eiti negalime.
Ir likti čia negalime. Mus čia palaidos gyvus.
Jos bombos dar krenta.
Jei atėjo metas žūti,
verčiau žūsiu besikaudama už savo žemę, nei slėpsiuosi po ja.
Sutinku.
Aš irgi sutinku.
Aš irgi.
- Generole. - Kas?
- Mūšis. Mūsų stovykloje. - Raganų medžiotojai?
Ne raganų medžiotojai ir ne trivantiečiai.
Du vyrai. Vienas jų labai stambus.
Baba Vosas.
Jie pateko į stovyklą.
Skelbkite pavojų! Stovykloje - įsibrovėliai!
Stovykloje įsibrovėliai!
Įsibrovėliai! Stovykloje įsibrovėliai!
Velniop. Anksčiau ar vėliau tai turėjo nutikti.
Jie čia buvo. Eime.
Baba? Tu negyvas?
Ne.
- Aš irgi. - Eime bombų link.
Atsikelsi?
Palauk. Na ir sunkus.
Magra.
- Kam jai ateiti dabar? - Sustabdyk puolimą.
Ji nepakluso tavo sąlygoms.
Mano sesuo yra paprasta ir nuspėjama.
Ji nesugebėjo išgelbėti savo žmonių.
Tad dabar pasiaukos, kad išgelbėtų likusius gyvus.
Mums derėtų tęsti bombardavimą. Jie vis dar turi armiją.
Vos už kelių akimirkų toji armija bus mūsų.
- Kaip gali tikėti... - Tormada.
Buvai manyje ir dar savo bombomis pavergei miestą.
Sakyčiau, nebloga diena. Negadink jos.
Stot!
Leitenantai Mosai!
Visi laisvi kariai turi pult ieškot įsibrovėlių!
Klausau, pone.
Girdėjote. Išsiskirstyti.
Magra.
Aš tokia laiminga, jog priėmei mano kvietimą.
Man labai gaila, kad taip išėjo.
Tikrai?
Žinau, kad manai, jog esu neteisi, bet aš, kaip ir tu,
stengiuosi daryti tai, kas man atrodo teisinga.
Žudydama nekaltus miestelėnus?
Ar tau niekad nepabosta tas teisuoliškumas?
- Aš gyniau tave. - Tu mane išdavei.
Tam, kad apginčiau visus kitus.
Ir taip ratu.
Sibete.
Nepamiršk, kad kai buvai jaunesnė, mėginai mane nuversti nuo sosto.
Dabar vėl pabandei.
Ir abiem atvejais
siaubingos tavo pačios maišto pasekmės
dar stebina tave.
Įdomu, ko tau reikia, jog patikėtum, kad nesi
ir niekada nebūsi karaliene.
Aš niekada ir nenorėjau ja būti.
Nemanau, kad bent viena iš mūsų tuo tiki.
Tau nebuvo gana to, jog buvai mylimiausia duktė.
Tau prireikė atimti iš manęs viską.
Tai jau ne apie mus.
- O apie ką? - Sibete.
Dar turim laiko viską sutvarkyti.
Dar yra šansas abiem gauti tai, ko mes trokštam.
Aš jau gavau.
Tu manęs nenužudysi.
Gal tu manęs nekenti, bet aš žinau, kad myli mane.
Pasitikėjimo savimi tau niekada netrūko.
Tu vis dar esi ta sesuo, kurią visą gyvenimą mylėjau.
Kuri pynė man kasas.
Kuri siuvo man lėles.
Kuri įsileisdavo į lovą, kai žaibuodavo.
Mano sesė.
Kuri dainavo lopšinę tol, kol užmigau tą naktį, kai mirė mama.
Kuri neprarado kantrybės.
Ir nepaleido mano rankos.
Žvaigždė sušvito virš tavęs
Vakaro vėjelis šnabžda
Aš tave myliu
Paukščiai čiulba medyje
Sapnuok truputį, sapnuok mane
Aš vis tiek turiu tave užmušti.
Kitos išeities nėra.
Žinau.
Ar jau baigta, mano karaliene?
Aš nesu tavo karalienė!
Užmuškite ją!
- Magra! - Tamakti.
Rikiuot!
- Tamakti. - Aš šalia.
Pasiruošt! Ir!
- Pats norėjai kovos. - Tikrai taip.
- Kofunai! - Čia.
Pirmyn!
Bombarduojam!
Paleisti bombas! Sulyginkite šį prakeiktą miestą su žeme!
Tormada.
- Tormada! - Baba Vosai!
Tikėjausi su tavim susidurti.
Tėti!
Laikykit juos!
Baba Vosai! Tu vis dar su mumis?
- Aš dukart tos pačios klaidos nedarysiu. - Tormada!
Ne!
O Dieve!
Bliamba!
Tėti!
Kur tu sužeistas?
Viskas man gerai.
Nesek paskui mane.
- Kur eini? - Užbaigti viso šito.
Tėti, tu negali eiti. Tu sužeistas.
Nesek paskui mane.
Aš liksiu su tavim.
Ne. Man reikia, kad liktum čia.
Man reikia, kad savo strėlėmis pridengtum mane, kaip visada.
Haniva.
Aš tave myliu.
Pažiūrėk į mane. Aš tave myliu.
Atmink, ko tave mokiau.
Aš esu Baba Vosas.
Magra.
Baba.
Aš matau tave.
Tėti!
Tėti.
Kas rytą eidama pro prekyvietes ir namus,
girdžiu, kaip šeimos...
Kalba. Miega.
Juokiasi. Verkia.
Klausydama jų,
jaučiuosi kaip mama, pabudusi vidurnaktį pažiūrėt, ar jos kūdikis dar kvėpuoja.
Žinau, kad į lauką mane traukia ne tai.
Aš ieškau tavęs.
To paskutinio tavo aido, sklindančio nuo kalnų.
Palikai didžiulę tuštumą,
žadinančią mane kas rytą ir verčiančią mane eiti.
Tu viso to nenorėjai.
Žinau tai.
Aš kasdien galvoju apie tai, ko netekai.
Ką aš iš tavęs atėmiau...
tarnaudama sostui, kurio nesu tikra, ar nusipelniau.
Tavo vaikams tavęs trūksta ne mažiau nei man.
Bet užtat jiems atsivėrė ateitis,
už kurią atidavei savo gyvybę.
Tavo duktė žengė savo motinos pėdomis
ir susituokė su trivantiete.
Dvi matančios moterys pradėjo savo kelią šiame pasaulyje.
Jis nebus lengvas ir man dėl jų neramu.
Bet joms kalbant, jų balsuose girdžiu meilę.
Ir mano širdis šyla žinant, kad Haniva rado meilę.
Kofunas pratinasi būti tėvu.
Žinau, kad matydamas sūnų, jis kiekvieną dieną
galvoja apie savo tėvą.
O mane traukia ši siaubinga vieta,
kur suanglėjusi žemė buvo priglaudusi sesers ir vyro palaikus.
Įdomu, ar šioje išdegusioje, nukankintoje žemėje kada nors
kas nors augs?
Nežinau, kur mirę mes išeiname.
Bet kad ir kur būtum,
linkiu tau pagaliau atrast
tą sielos ramybę, kurios taip troškai būdamas gyvas.
Sau ir visiems mums.
Ir tikiuosi, man atleisi.
Niekas neneigia, jog esame skolingi Pajai
už Tormados nugalėjimą ir jo ginklų sunaikinimą.
Aš pati vos išlikau gyva po to, kai jis užpuolė mūsų vyriausybę.
Tačiau mes negalime pasirašyti jokios taikos sutarties
su tauta, priglaudusia matančiuosius.
Visi mes ką tik liudijome, kokią žalą neša regėjimas.
Trivanteso tautos pozicija tokia:
regėjimas mums visiems yra pernelyg pavojingas.
Aš suprantu jūsų poziciją.
Bet Tormados ginklai atsirado ne dėl regėjimo,
o dėl žiauraus Tormados reginčių vaikų išnaudojimo.
Jie sugebėjo perskaityti senovės raštus.
Turi būt uždraustas ne regėjimas,
o tos mirtį nešančios žinios.
Matantieji visada turės galimybę prieiti prie tų žinių.
Ir visada bus tokių kaip Tormada,
kurie trokš pasinaudoti tomis žiniomis.
Mes čia atėjome su trimis matančiais žmonėmis,
kurie suvaidino lemtingą vaidmenį Tormados nugalėjime
- ir bombų sunaikinime. - Taip.
Ir, kaip jau minėjau, todėl jiems skelbiama amnestija.
Kuriems galams mums jūsų amnestija?
Mes nepadarėme nieko bloga.
Jei atvirai, jei ne mes,
Tormada su savo bombomis šiuo metu naikintų jūsų miestą.
Haniva, dabar ne laikas.
- Ne? O kada bus laikas? - Princese!
Bijau, pamiršote, su kuo šnekate.
Čia jūs, manau, pamiršote.
Ambasadore, aš atsiprašau...
Regėjimas - ne ateities dalykas! Jis jau yra.
Ir jumis dėta
dėkočiau, kad mes jums siūlome taiką,
nes patikėkite, tokių priešų jūs tikrai nenorėtumėte.
- Ar tai grasinimas? - Žinoma, ne...
Ambasadore, atleiskite mums. Supraskite,
kad mes su seserimi visą gyvenimą buvome persekiojami
vien dėl to, kad gimėme tokie.
Tai, jog mes keliame pavojų neregiams,
yra tiesiog prietaras, grįstas baime,
o ne tiesa apie mūsų prigimtį.
Nes tai, kas aš esu, nesusiję su faktu, jog aš matau.
Aš esu sūnus.
Ir tėvas.
Aš esu pajas.
Tačiau svarbiausia tai, jog noriu su jumis gyventi taikoje.
Taigi, prašau jūsų. Galime tęsti?
Gerai.
Haniva.
Tak.
Ar ji sutiko?
Jos sutarė dar pakalbėti apie tai pakeliui.
O dabar?
Ji neturėjo išeities.
Ji privalo galvoti apie karalystę. Dar vienas karas mums nereikalingas.
Ji žadėjo mus apginti.
Ji turi ginti visą karalystę.
Tai privalome ir mes, kaip princas ir princesė.
Negi tikiesi, kad čia tapsi karaliumi?
Vienam iš mūsų teks perimti mamos titulą.
Pajos tauta niekada neleis matančiam tapti karaliumi.
O jei ir leistų, tam pasipriešins trivantiečiai.
Pats girdėjai, ką jie sako.
Pamiršk apie sostą, Kofunai. Jie nenori, kad mes iš viso egzistuotume.
- Kodėl tu taip pyksti? - O kodėl tu ne?
Mūsų čia niekada nepriims.
Šis pasaulis - ne mūsų.
Čia gyvena mano šeima.
Čia užaugs mano sūnus.
Tu ir tavo sūnus visada gyvensite skirtinguose pasauliuose.
Mano vaikai niekada man neatleis.
Tu išgelbėjai tūkstančius žmonių, juos - taip pat.
Tu pradėjai teisingą dialogą su Trivantesu.
Bet regėjimas vis tiek vėl uždraustas.
Vaikystėje mes su tėvu eidavome gaudyti lašišų.
Kiekvieną rudenį jis vesdavosi mane prie upės,
kur mes žvejodavome.
Pirmomis dienomis nesugaudavome nieko.
Tada kurią nors dieną sugaudavome vieną.
Dvi.
Nepakankamai visai mūsų šeimai.
Bet mes žinojome, kad kitą dieną sugausim daugiau.
Penkias lašišas, dešimt lašišų.
Netrukus upė knibždėdavo nuo lašišų.
Regėjimas grįžta.
Mes su tavim susidūrėme su pirmomis žuvimis.
Jų bus daugiau.
Neabejoju, jų ir dabar yra nemažai.
Netrukus jų bus daugiau.
To nesustabdys jokie įstatymai, jokia religija.
O tai, kaip su jais elgsimės, spręsime viduje.
Trivantiečiai aiškiai išsakė savo poziciją.
Politikai išleidinėja įsakymus apie tai, ko neišmano.
Karas dėl matančiųjų vyks
ne tarp Pajos ar Trivanteso, bet miestų viduje.
Šeimose.
Mūsų pačių širdyse.
Gamta vis tiek padarys savo darbą.
Kaip visada.
Na...
tu, regis, su tuo jau susitaikei.
Visą gyvenimą žiauriai klydau,
todėl dabar man lengviau priimti naujas idėjas.
Mirties kvapas.
Manau, Baba visad žinojo, kad žus mūšio lauke.
Kartą jis man pasakė,
jog mirtį reik pelnyti lygiai taip pat kaip ir gyvenimą.
Paskutiniu savo kirčiu jis įveikė visą priešo armiją.
Ir išgelbėjo mus visus.
Manau, jis tikrai pelnė savo mirtį.
Girdžiu pavydo natą tavo balse.
Gal.
Bet kol vaikštau šia žeme,
iš visų jėgų stengsiuosi tau padėti.
Be tavęs nieko nesugebėčiau, Tamakti.
Mūsų abiejų nelaimei.
Aš jo ilgiuosi, Reindžeri.
Baba buvo tikras milžinas,
tad suprantama, jog po savęs paliko
milžinišką tuštumą.
Juk žinai, kad Baba mirė dėl tavęs.
Dėl mūsų visų.
Bet svarbiausia prisiminti, jog jis ne tik mirė,
bet ir gyveno dėl tavęs.
Jei jis būtų čia, taip ir pasakytų.
Girdėjau, atvyko Lu.
Taip.
Taip. Ryt vyksim namo.
Jūs galite likti čia.
Ačiū, bet mes su Lu
nemėgstame minių ir žmonių, supranti, žmonių minių.
Galėčiau jums duoti žirgą.
Nereikia.
Vilkai jį suės.
Haniva!
Šarlote?
Haniva!
Šarlote!
Sveika.
Nežinojau, kad grįžai.
Ne, aš negrįžau. Aš trumpam.
Turėjau įsitikinti, kad tau viskas gerai.
Užjaučiu dėl Babos.
Girdėjau, kad jūs su Ren susituokėte,
labai džiaugiuosi.
Nežinau, ar pirma turiu kalbėti apie liūdnus dalykus,
o paskui - apie džiugius? Ar atvirkščiai.
O gal tu iš viso nenori kalbėt apie nieką.
Kaip tau sekasi su Kompasu? Kaip Ševa su vaikais?
Mažieji - puikūs.
O Ševa, manau, manęs nemėgsta.
Bet man ji irgi nepatinka, taigi, kaip nors.
Ji prašė tau perduoti štai ką.
Sakė, kad tu žinosi, ką tai reiškia.
Ji linki tau saugios kelionės.
Kaip supratau, kažkur keliausi?
Gal nori keliaut su mumis?
Ne šįkart.
Bet malonu, kad pakvietei.
Kas mane saugos?
Dabar turi Ren.
O ji - tave.
Manęs reikia Kompasui.
Su Dželamarelo vaikais bus daug darbo ir…
Jaučiu, jų ateis dar daugiau.
Jiems pasisekė, kad turi tave.
Pasakyk tai jiems.
Niekšeliai.
Saugokis.
Tu irgi.
Ačiū tau.
Man buvo malonu.
Aš neverkiu.
Ar paskui surasi mane?
Tu - matančioji.
Ateik pas mane pati.
Ar tikrai nenori atsisveikinti?
Mes susipyktume.
Mes su jais dar pasimatysim.
Darosi šaltoka.
Artėja žiema.
Jau praėjo beveik metai, o iš Hanivos - jokios žinutės.
Ji negreit pasiųs mums žinią.
Ar kada nors prisimeni alkenius?
Kasdien.
Gyvenome keturiese, nuolat kartu.
Žinau, kad buvo ir pykčio, bet mano prisiminimai - vien geri.
Maniau, jog tapusi karaliene,
vėl suteiksiu mums tą patį.
Bet vos tik žengėme tuo Levandų keliu,
nebegalėjome likt ta pačia šeima.
Ne.
Bet mes - vis dar šeima.
Tau puikiai sekasi bendrauti su taryba.
Pelnei jų pasitikėjimą.
Gal tu esi tam gimęs?
Haniva sakė, kad mūsų karalystė niekada nepriims matančio karaliaus.
O ką tu sakai?
Žinai tai, ką pasakytų tėtis. Jis pasakytų:
„Mąstyk kaip aklas. Tavo akys tave apgauna.“
Manau, kad akys tikrai mane apgavo.
Ir dar apgaus.
Ką čia kalbi?
Mano motina - karalienė.
Mano tėvas žuvo gindamas karalystę.
Jei ši tauta nebuvo mano, tai dabar tikrai tapo.
Negaliu pilnai tarnaut savo tautai ar sūnui,
jei skiriasi mūsų supratimas apie pasaulį.
Aš pakankamai prisižiūrėjau.
Aš noriu gyventi tokiame pačiame pasauly kaip ir mano sūnus.
Noriu girdėti, jausti, uosti tą patį, ką ir jis.
Kofunai.
Atgal kelio nebus.
Turi visiškai neabejoti.
Aš neabejoju.
Atėjote.
Žinote mus?
Ne. Bent jau kol kas ne.
Bet aš labai džiaugiuosi, kad suradot mus.
Neabejoju, kad suprantate,
jog visi čia esantys patyrė labai panašių dalykų kaip ir jūs.
Aš - Mikeila. O jūs?
Haniva.
Ren.
Sveikos atvykusios, Haniva ir Ren.
Ko ten stovite? Lipkite žemyn ir pasisveikinkime.
Sveika atvykusi.
Labas.
Labas. Smagu tave matyti.
Labas.
Išvertė Egidija Namavičė