Jag kan inte låta honom gå ensam.
Det är för sent. Han är säkert redan framme.
Vi följer efter. Kofun, Wren och jag kan hinna upp honom.
Även om han lyckas döda Sibeth, hur tänker han ta sig ut?
Han tänker inte ta sig ut.
-Vi måste gå. -Ja.
Nej.
Vi har hela Pennsas befolkning här i tunneln,
och vi har långt kvar innan vi är framme.
Om hon börjar kasta gudsdunder igen
kan tunneln mycket väl bli en massgrav.
Det fanns en tid att strida, men den tiden är förbi.
Men min far strider.
Låt oss hoppas att han strider väldigt tyst, då.
Vill du ha?
Nej, tack.
Det blir mer åt mig.
Har vi nån egentlig plan?
Hitta drottningen och döda henne.
Det är mer en målsättning än en plan.
Du kommer att skrämma folk med den där.
Folk är redan rädda för mig.
Ja, det är de nog.
-Men inte du. -Ta det inte personligt.
Jag fruktar inte människor som andra gör.
Hur kommer det sig?
Du är inte speciellt storvuxen.
Nej. Jag var faktiskt minst av alla.
Men jag var smartare än alla andra.
Smart nog att veta att det finns andra vägar till makten.
Edo Voss var en bjässe,
men på grund av det tänkte han för smått.
Han ville använda seende till att vägleda hans arméer.
Han tänkte inte ens på
att de kunde läsa våra förfäders böcker.
Frigöra kunskap som kan förändra krigföring i grunden.
I hela mitt liv har jag sökt efter makt
som inte beror av hur hårt man kan svinga sitt svärd.
Och här sitter jag nu mittemot dig.
Jag kan förgöra hela städer utan en armé.
Det är nåt Edo aldrig ens drömde om.
Vilket påminner mig.
Det tycks mig att du borde ha hört av Maghra nu.
När måste vi anta att hon har andra planer?
Maghra beslutar sig aldrig snabbt.
Hennes familj vill säkert att hon strider.
Men hennes förvridna hedersuppfattning gör att hon inte kan motstå
tanken att offra sitt liv för sitt folk.
Om du säger det, så.
Tormada.
Ja.
Ha bomberna redo, bara utifall.
De är alltid redo, min drottning.
Jag borde möta henne, inte han.
Ert offer skulle vara fåfängt
och beröva ert folk sin drottning.
Så jag måste ge upp min make?
Om det kommer till det. Ja.
Nej.
Maghra. Stå fast. Stå fast.
Kanske föddes du
till världen för just den här stunden.
Där är hennes tält. Jag känner lukten.
Så var är hon?
-Min drottning. -Du kallade på mig.
Ayura, berätta vad du hör.
Ingenting.
Ingenting?
Inga röster. Inga redskap.
Inget fräsande av pannor eller brasor i groparna.
Inga barn som gråter.
Bara det dova ljudet av många fötter.
Dovt?
Dämpat av jord.
De är under jorden.
De gömmer sig.
Nej. De går.
En tunnel.
De har hittat en väg ut.
Är bomberna klara?
Ja, min drottning.
Bomba dem.
-Döda dem! -Eld!
Eld!
Åh, nej.
Fan.
Kom.
-Hon vet. -Ja.
Fortsätt framåt!
Fortsätt framåt, sa jag!
Hör du nåt?
Nej.
Sluta inte.
Eld!
Vrid tio grader! Samma avstånd!
Ropa redo!
-Redo! -Redo!
Eld!
Stanna!
-Kofun? -Vänta här.
Kofun.
Vi har stoppat dem.
Utmärkt.
Bomba dem igen.
Kofun?
Ja?
Spring!
Kofun!
Tror du att nån hörde det där, Baba?
-Vem där? -Kapten?
De är mellan oss!
-Ny plan? -Ny plan.
Slåss!
Kofun!
Kofun.
Är du oskadd?
Jadå. Inget brutet.
-Är du oskadd? -Är Wolffe oskadd?
Ja.
Vi kommer inte längre.
Vi kan inte stanna här. Vi blir levande begravda.
Hennes bomber faller än där uppe.
Om det handlar om att välja dödssätt,
dör jag hellre i strid för vårt land än när jag gömmer mig under det.
Jag instämmer.
Samma här.
-General. -Vad är det?
-Strid. I lägret. -Häxfinnarna?
Inte häxfinnare och inte trivantier.
Två män. Den ena är väldigt storvuxen.
Baba Voss.
De har tagit sig in i lägret.
Blås larm! Inkräktare i lägret!
Inkräktare i lägret!
Inkräktare! Inkräktare i lägret!
Skit samma. Det måste ju hända till slut.
De har gått fram här. Kom.
Baba, är du död?
Nej.
-Inte jag heller. -Mot bomberna.
Kommer du?
Vänta lite. Det är en stor jävel.
Maghra.
-Varför kommer hon nu? -Avbryt attacken.
Hon har inte lytt villkoren.
Min syster är lika enfaldig som förutsägbar.
Hon lyckades inte rädda sitt folk.
Nu offrar hon sig för att rädda dem som finns kvar.
Vi borde fortsätta anfallet. De har ännu en armé.
Och om några minuter är det vår armé.
-Hur kan du lita på… -Tormada.
Du har fått komma in i mig, och bombat en stad till underkastelse.
En rätt bra dag för dig, eller hur? Förstör den inte.
Halt!
Löjtnant Moss!
Varje ledig soldat ska genomsöka lägret efter inkräktare!
Ja, sir.
Ni hörde honom. Sprid ut er.
Maghra.
Så roligt att du beslöt att hörsamma min inbjudan.
Men jag är ledsen att det måste gå så här långt.
Är du?
Du tycker att jag har fel, jag vet, men liksom du
försöker jag bara göra det jag känner är rätt.
Genom att döda oskyldiga medborgare?
Blir du aldrig trött på din självrättfärdighet?
-Jag beskyddade dig. -Du förrådde mig.
För att skydda alla andra.
Samma gamla visa.
Sibeth.
Låt mig påminna dig om att du försökte störta mig när du var yngre.
Och nu försökte du igen.
Och i båda fallen
verkar de svåra konsekvenserna av detta
överraska dig.
Vad krävs egentligen för att du ska inse att du inte är,
och aldrig kommer att bli, drottning?
Jag ville aldrig bli drottning.
Det där tror nog varken du eller jag på.
Det räckte inte för dig att vara favoritdottern.
Du ville ha allt som var mitt.
Det handlar inte om oss.
-Inte? -Sibeth.
Vi kan lösa det här.
Det finns ännu en chans att alla får vad de vill ha.
Jag har redan det jag vill ha.
Du kommer inte att döda mig.
Du må hata mig, men jag vet att du ännu älskar mig.
Du tror mycket om dig själv, minsann.
Du är fortfarande systern jag har älskat hela livet.
Som flätade mitt hår.
Som gjorde dockor åt mig.
Som lät mig sova hos henne när åskan gick.
Min syster.
Som sjöng mig till sömns natten mor dog.
Som aldrig blev otålig.
Som aldrig släppte min hand.
Jag måste ändå döda dig.
Det finns inget annat sätt.
Jag vet.
Är det gjort, min drottning?
Jag är inte din drottning!
Döda henne.
-Maghra! -Tamacti.
Formering!
-Tamacti. -Här är jag.
Redo!
-Du ville ju ha en strid. -Det stämmer.
-Kofun! -Här.
Framåt!
Återuppta anfallet!
Avfyra bomberna! Jämna staden med marken!
Tormada.
-Tormada! -Baba Voss!
Jag hoppades stöta på dig.
Pappa!
Stoppa dem!
Baba Voss! Lever du än?
-Jag gör inte samma misstag två gånger. -Tormada!
Nej! Nej!
Herregud!
Fan!
Pappa!
Är du sårad?
Ingen fara med mig.
Följ inte efter mig.
-Vad tänker du göra? -Avsluta det här.
Pappa, du får inte gå. Du är för illa skadad.
Följ inte efter mig.
Jag stannar hos dig.
Nej. Du måste stanna här.
Du måste skydda mig med dina pilar som alltid.
Haniwa.
Jag älskar dig.
Se på mig. Jag älskar dig.
Kom ihåg vad jag har lärt dig.
Jag är Baba Voss.
Maghra.
Baba.
Jag ser dig.
Pappa!
Pappa.
Varje morgon går jag förbi butikerna och hemmen.
Jag hör familjerna där inne…
Pratande. Sovande.
Skrattande. Gråtande.
När jag lyssnar på dem
känner jag mig som en mor som vaknar för att se att hennes bebis andas än.
Jag går egentligen inte där för att höra dem.
Det är dig jag söker efter.
Ett sista eko av dig studsar ännu mellan bergen.
Du lämnade efter dig en stor tomhet
som väcker mig varje morgon och tvingar mig ut.
Du ville aldrig ha det här.
Det vet jag.
Och varje dag tänker jag på vad som togs från dig.
Vad jag tog från dig…
…för att tjäna en krona jag inte ens vet om jag förtjänar.
Dina barn känner din frånvaro lika starkt som jag.
Men deras framtid, som du gav ditt liv för att rädda,
sträcker sig framför dem, oändligt löftesrik.
Din dotter följde i sin mors fotsteg
och gifte sig med en trivantier.
Två seende kvinnor som banar sig väg i världen.
Det blir inte lätt, och jag är orolig för dem.
Men jag hör kärleken i deras röster när de talar.
Och det värmer mitt hjärta att Haniwa har funnit en sån kärlek.
Kofun har börjat vänja sig vid att vara far.
Och nu när han har en son vet jag att inte en dag går
då han inte tänker på sin egen far.
Jag dras till denna hemska plats…
…i vars förkolnade jord vilar kvarlevorna av min syster och min man.
Och jag undrar hur något ska kunna växa igen i denna brända,
förstörda jord.
Jag vet inte vart vi kommer när vi dör.
Men var du än är,
hoppas jag att du äntligen har funnit
den frid du sökte efter så länge i livet.
För dig och för oss alla.
Och jag hoppas att du kan förlåta mig.
Ingen förnekar att vi är Paya tack skyldiga
för att ni besegrade Tormada och förstörde hans vapen.
Jag undkom själv med nöd och näppe hans attack mot vår egen regering.
Men vi kan inte underteckna detta eller nåt annat avtal,
med ett land som ger fristad åt seende.
Vi har alla nyss blivit vittnen till synförmågans destruktiva kraft.
Det trivantiska folkets inställning är
att synförmåga utgör ett alltför stort hot mot oss alla.
Jag förstår er inställning.
Men det var inte synförmåga som byggde Tormadas bomber,
utan hans grymma utnyttjande av seende barn,
som gav tillgång till förfädernas kunskap.
Och det är denna destruktiva kunskap, inte synförmågan själv,
som måste förbjudas.
De seende kommer alltid att vara inkörsporten till denna kunskap.
Och det kommer alltid att finnas folk som Tormada,
som väljer att utnyttja dem.
Vi har tre seende människor här,
som alla spelade en viktig roll i att Tormada besegrades
-och hans bomber förstördes. -Ja.
Och som vi sa tidigare beviljar vi dem amnesti.
Varför skulle vi behöva amnesti?
Vi har inte gjort nåt fel.
Faktiskt, om det inte vore för oss,
skulle Tormadas bomber förgöra er stad i detta nu.
Haniwa, inte nu.
-Inte? Så när, då? -Prinsessa!
Du glömmer bestämt vem du talar med.
Det är nog du som har glömt.
Ambassadör, ursäkta…
Synförmågan är inte på väg tillbaka! Den är redan här.
Och i dina kläder
skulle jag vara tacksam över vårt fredserbjudande,
för tro mig, ni vill inte ha oss som fiender.
-Var det en hotelse? -Självklart inte…
Ambassadör, jag ber om ursäkt. Du måste förstå
att min syster och jag har jagats hela livet
enbart på grund av hur vi föddes.
Tanken att jag eller andra som jag skulle utgöra ett hot
för oseende bygger helt på vidskepelse och fruktan,
inte på hurdan jag faktiskt är.
För den jag är har inget att göra med det faktum att jag kan se.
Jag är son.
Och far.
Jag är payan.
Men framför allt är jag er partner i fred.
Så, snälla. Kan vi fortsätta?
Nåväl.
Haniwa.
Tak.
Sa hon ja till fred?
De är överens om fortsatta samtal senare.
Men just nu?
Hon har inget val.
Hon måste tänka på kungariket. Vi har inte råd med fler krig.
Hon lovade att beskydda oss.
Hon har ett helt kungarike att beskydda.
Och som prins och prinsessa har vi det också.
Tror du verkligen att du kommer att bli kung här?
En av oss kommer att efterträda mamma.
Payas folk accepterar aldrig en seende kung.
Och även om de gör det, skulle trivantierna inte göra det.
Du hörde vad de sa där borta.
Glöm kung eller drottning, Kofun. De vill inte ens att vi ska finnas!
-Varför är du så arg? -Varför är inte du det?
Vi kommer aldrig att höra hemma här.
Det är inte vår värld.
Det är här min familj finns.
Det är här jag ska fostra min son.
Din son kommer alltid att leva i en annan värld än du.
Mina barn kommer aldrig att förlåta mig.
Ni räddade tusentals liv, även deras.
Ni har inlett formella samtal med Trivantes.
Men synförmåga är återigen förbjuden.
När jag var ung brukade min far fiska lax.
Varje höst tog han med mig ner till floden,
och vi fiskade.
De första dagarna brukade vi kamma noll.
Sen en dag fick vi en.
Två.
Knappast nog för ett hushåll.
Men nog för att veta att det skulle finnas fler nästa dag.
Fem laxar, tio laxar.
Snart vimlade hela floden av lax.
Synförmågan kommer tillbaka.
Du och jag har mött de första få som simmade motströms.
Det kommer fler.
En del finns säkert redan här.
Andra kommer att följa.
Ingen lag eller religion kan stoppa det.
Hur vi väljer att hantera det inom våra gränser är vår ensak.
Trivantierna var mycket tydliga.
Politiker följer ett manus de inte vet nåt om.
Kriget om synförmågan kommer att utkämpas,
inte mellan Paya och Trivantes, men inom städer.
Inom familjer.
Inuti våra hjärtan.
Naturen kommer att segra oavsett.
Det gör den jämt.
Nåja…
…du verkar ha försonats med saken.
Den enda fördelen med att ha så fruktansvärt fel
som jag hade tidigare i livet är att nya tankar är lättare att acceptera.
Det luktar död.
Baba har nog alltid vetat att han skulle dö i strid.
En gång sa han
att döden måste förtjänas lika mycket som livet.
Med sitt sista andetag besegrade han en hel armé.
Och räddade oss alla.
Han hade tjänat ihop till sin död.
Du låter en aning avundsjuk.
Kanske.
Men så länge jag vandrar här på jorden
ska jag göra mitt bästa för att bevara er från faror.
Jag vore vilsen utan dig, Tamacti.
Så verkligt sorgligt för oss båda.
Jag saknar honom, Ranger.
Baba var en bjässe,
så det är logiskt att det finns ett jättelikt tomrum
där han brukade finnas.
Baba dog för er.
För oss alla.
Men viktigast att minnas är inte att han dog för er,
utan att han levde för er.
Om han var här är det vad han skulle säga.
Lu har visst anlänt.
Ja.
Ja, vi drar hemåt imorgon.
Ni får gärna stanna här.
Tack, men Lu och jag
är inte förtjusta i folk eller trängsel, ni vet, folkträngsel.
Jag kan ge er en häst.
Nä.
Den skulle bli uppäten av vargar.
Haniwa!
Charlotte?
Haniwa!
Charlotte!
Hej.
Jag visste inte om du skulle komma tillbaka.
Nej, jag blir inte här länge.
Jag ville bara se att du mådde bra.
Det var tråkigt att höra om Baba.
Sen hörde jag att du och Wren gifte er,
och jag är så glad för er skull.
Nu vet jag inte om jag borde tala om det tråkiga först
och det roliga sen. Eller göra tvärtom,
eller du kanske inte vill prata om det.
Hur gick det med Kompassen? Hur mår Sheva och barnen?
Tja, barnen mår utmärkt.
Jag tror inte att Sheva gillar mig.
Men jag gillar inte henne heller, så det jämnar ut sig.
Jo, hon bad mig ge dig det här.
Du skulle veta innebörden, sa hon.
Hon önskar dig en trygg resa.
Så… jag antar att du är på väg nånstans?
Vill du följa med oss?
Inte den här gången.
Men tack för att du frågar.
Vem ska hålla mig trygg?
Du har Wren som sköter det nu.
Och hon har dig.
Jag behövs vid Kompassen.
Jerlamarels barn lär hålla oss upptagna och…
…det lär komma fler, tror jag.
De har tur som har dig.
Säg det till dem.
De små illbattingarna.
Var försiktig där ute.
Du också.
Tack.
Det var så lite.
Jag gråter inte.
Kommer du och söker upp mig?
Det är du som är seende.
Kom och hitta mig.
Säkert att du inte vill säga farväl?
Det skulle inte gå bra.
Jag får möta dem igen.
Det börjar bli kyligt.
Vintern är snart här.
Det har snart gått ett år, och Haniwa har inte hört av sig.
Det kan dröja innan vi hör från henne.
Tänker du nånsin på alkenny?
Varje dag.
Bara vi fyra, alltid tillsammans.
Säkert frös vi ibland, men i mina minnen är det alltid varmt.
Jag tänkte att när jag blev drottning
skulle jag kunna ge oss det.
Men när vi gav oss iväg för att finna Lavendelvägen
blev vi aldrig samma familj igen.
Nej.
Men vi är fortfarande en familj.
Du sköter dig bra hos rådet.
De har förtroende för dig.
Kanske… är du född till det här.
Haniwa sa att kungariket aldrig skulle acceptera en seende kung.
Och vad säger du?
Jag vet vad pappa skulle säga. Han skulle säga:
"Tänk som en blind. Dina ögon lurar dig."
Mina ögon har nog lurat mig.
Och lär göra det igen.
Vad menar du?
Min mor är drottning.
Min far dog i försöket att rädda kungariket.
Om de inte var mitt folk förut, så är de det nu.
Jag kan inte tjäna folket eller min son fullt ut
om min världsuppfattning skiljer sig från deras.
Jag menar att jag har sett nog.
Jag vill leva i samma värld som min son.
Jag vill höra, känna och lukta som han.
Kofun.
Det finns ingen återvändo.
Du måste vara helt säker.
Jag är säker.
Ni kom.
Känner ni oss?
Nej. Inte än i alla fall.
Men jag är så glad att ni fann oss.
Som ni säkert kan föreställa er
har alla här haft en liknande resa som ni.
Jag heter Michaela. Vilka är ni?
Haniwa.
Wren.
Välkomna, Haniwa och Wren.
Stå inte bara där. Kom och träffa allihop.
Välkomna.
Hej.
Hej. Gott att se er.
Hej.
Undertexter: Bengt-Ove Andersson