Я не відпущу його самого.
Пізно. Він уже там.
Ми підемо за ним. Ми з Кофуном і Рен його доженемо.
Навіть якщо він уб'є Сібет, як він повернеться?
Він думає, що не повернеться.
-Ми повинні піти. -Так.
Ні.
У цьому тунелі всі жителі Пеннси,
і ми ще не дійшли до кінця.
Якщо вона знову почне жбурляти Божий грім,
це може стати братською могилою.
Був час боротьби, але він минув.
Проте батько бореться.
Надіймося, він це робить дуже тихо.
Хочеш?
Ні, дякую.
Мені більше буде.
У нас є якийсь план?
Знайти і вбити королеву.
Це мета, а не план.
СЛІПОТА
Цим ти налякаєш людей.
Люди вже мене бояться.
Так, мабуть.
-А ти не боїшся. -Не ображайся.
Просто я боюся не так, як інші.
А чому?
Ти не дуже високий чи сильний.
Так, я найнижчий і найслабший серед братів.
Але я був найрозумніший.
Я зміг зрозуміти, що є інші шляхи до влади.
Едо Восс був велетень,
тому думав дріб'язково.
Він хотів, щоб зрячі вели його армії.
Він навіть не подумав,
що вони можуть прочитати книжки наших предків.
Отримати знання, що змінять спосіб ведення війни.
Я все життя шукав силу,
не пов'язану з володінням мечем.
Тепер я сиджу поруч із тобою.
Я можу зруйнувати ціле місто без армії.
Едо навіть не мріяв про таке.
До речі.
Маґра мала б уже до нас прийти.
Коли можна буде припустити, що в неї інші плани?
Маґра нічого не вирішує швидко.
Гадаю, рідні переконують її битися.
Але з викривленого почуття благородства
вона захоче пожертвувати своїм життям заради людей.
Як скажеш.
Тормадо.
Так.
Про всяк випадок приготуй бомби.
Вони завжди готові, моя королево.
Це я мусила піти до неї, а не він.
Ваша жертва нам би не допомогла,
а ви залишили б людей без королеви.
Тому мені треба віддати чоловіка?
Якщо доведеться, то так.
Ні.
Маґро. Ідіть далі. Не відступайте.
Можливо, це і є мить,
заради якої ви народилися.
Хай тече річка
Хай усі мрійники
Пробудять народ
Уставай
Новий Єрусалиме
Срібні міста встають
Ранкові вогні
Вулиці, які їх зустрічають
І сирени, що кличуть їх
Піснею
Вони просять
Щоб їх захопили
Вони тремтять і трусяться
О
Моє серце болить
Ми наближаємося до краю
Біжимо по воді
Крізь туман
Сини й дочки
Хай тече річка
Хай усі мрійники
Пробудять народ
Уставай
Новий Єрусалиме
Це її намет. Я чую її запах.
То де ж вона?
-Моя королево. -Ти мене кликав.
Аюро, скажи, що ти чуєш.
Нічого.
Нічого?
Ні голосів. Ні знарядь.
Ні шкварчання сковорід чи вогню в ямах.
Ні плачу дітей.
Лише приглушений тупіт багатьох ніг.
Приглушений?
Приглушений землею.
Вони під землею.
Ховаються.
Ні. Вони йдуть.
Тунель.
Вони знайшли вихід.
У тебе все готово?
Так, моя королево.
Розбомби їх.
-Убийте їх! -Вогонь!
Вогонь!
О ні.
Чорт.
Ходімо.
-Вона знає. -Так.
Не зупиняйтеся.
Я сказав: не зупиняйтеся!
Є щось?
Ні.
Не зупиняйтеся.
Вогонь!
Вліво десять градусів! Дистанція та ж!
Доповісти готовність!
-Готові! -Готові!
Вогонь!
Стійте!
-Що, Кофуне? -Чекайте тут.
Кофуне.
Ми їх зупинили.
Чудово.
Ударте знову.
Кофуне.
Що?
Тікаймо!
Кофуне.
Кофуне!
Думаєш, це хтось чув, Баба?
-Хто там? -Капітане!
Вони серед нас!
-Новий план? -Новий план.
Бий!
Кофуне!
Кофуне.
Як ти?
Добре. Кістки цілі.
-Точно? -З Вулфі все добре?
Так.
Далі йти не можна.
Лишатися тут теж. Ми будемо поховані заживо.
Її бомби й досі падають нагорі.
Якщо вибирати причину смерті,
краще я загину в битві за рідну землю, ніж ховаючись у ній.
Згоден.
Згодна.
Я теж.
-Генерале. -Що таке?
-Бій. У таборі. -Відьмолови?
Не відьмолови і не тривантійці.
Два чоловіки. Один дуже великий.
Баба Восс.
Вони пробралися в табір.
Сурміть тривогу! У таборі чужі!
У таборі чужі!
До біса. Це все одно мало колись статися.
Вони тут пройшли. Ходімо.
Баба, ти мертвий?
Ні.
-Я теж ні. -Шукаймо бомби.
Ти встаєш?
Хвилинку. Він такий важкий.
Маґра.
-Чом вона прийшла зараз? -Спиніть обстріл.
Вона не дотрималася вимог.
Моя сестра така проста й передбачувана.
Вона не змогла врятувати своїх людей.
Тепер пожертвує собою, щоб урятувати тих, хто лишився.
Треба продовжувати обстріл. У них усе ще є армія.
Скоро цією армією командуватимемо ми.
-Як ти можеш вірити… -Тормадо.
Ти проник у мене і розбомбив місто.
По-моєму, в тебе вдалий день. Не псуй його.
Стій!
Лейтенант Мосс!
Хай кожен вільний солдат шукає в таборі чужих.
Так, пане.
Ви його чули. Розосередитися.
Маґро.
Я така рада, що ти прийняла моє запрошення.
Мені прикро, що до цього дійшло.
Невже?
Знаю, по-твоєму, я помиляюся, але так само, як і ти,
я намагаюся робити те, що вважаю за правильне.
Убиваючи невинних людей?
Тебе не втомлює впевненість у своїй правоті?
-Я тебе захищала. -Ти мене зрадила.
Щоб захистити всіх інших.
Знову те саме.
Сібет.
Дозволь нагадати, що замолоду ти пробувала мене скинути.
І тепер спробувала ще раз.
І обидва рази
жахливі наслідки твоїх бунтів
тебе чомусь дивували.
Цікаво, коли ти нарешті зрозумієш, що ти не королева
і ніколи нею не будеш.
Я не хотіла бути королевою.
Навряд чи хтось із нас у це вірить.
Тобі не вистачало бути улюбленою дитиною.
Ти хотіла забрати в мене все.
Cуть не в нас.
-Невже? -Сібет.
Ми можемо все владнати.
Кожна ще може отримати те, що хоче.
Я вже маю те, що хочу.
Ти мене не вб'єш.
Можливо, ти мене ненавидиш, але я знаю, що в душі ти мене любиш.
Тобі ніколи не бракувало самовпевненості.
Ти все одно сестра, яку я любила все життя.
Яка плела мені коси.
Яка робила мені ляльки.
Яка носила мене в ліжко під час грози.
Моя сестра.
В обіймах якої я заснула вночі, коли померла мама.
Яка ніколи не втрачала терпіння.
Яка ніколи не відпускала мою руку.
Зірки світять над тобою
Нічний вітерець шепоче
Я тебе люблю
Пташки співають у платані
Побач мене уві сні
Я все одно мушу тебе вбити.
Іншого виходу немає.
Я знаю. Знаю.
Справу зроблено, моя королево?
Я не твоя королева!
Убити її.
-Маґро! -Тамакті.
Шикуйсь!
-Тамакті. -Я поруч.
Увага! Руш!
-Ви хотіли битися. -Так, хотів.
-Кофуне! -Я тут.
Пішли!
Поновити обстріл!
Кидайте бомби! Зруйнуйте це довбане місто!
Тормада.
-Тормадо! -Баба Восс.
Я надіявся тебе зустріти.
Тату!
Зупиніть їх!
Баба Восс! Ти ще з нами?
-Я не повторю цієї помилки. -Тормадо!
Ні!
Ой-ой!
Чорт!
Тату!
Ти сильно поранений?
Я в порядку.
Не йди за мною.
-Куди ти? -Покінчити з цим.
Тату, не йди. Ти надто сильно поранений.
Не йди за мною.
Я буду з тобою.
Ні. Залишайся тут.
Захищай мене своїми стрілами, як завжди.
Ганіво.
Я тебе люблю.
Подивися на мене. Я тебе люблю.
Пам'ятай, чого я тебе навчив.
Я Баба Восс.
Маґро.
Баба.
Я тебе бачу.
Тату!
Я щодня ходжу повз майстерні й будинки.
Я чую людей усередині.
Вони розмовляють. Сплять.
Сміються. Плачуть.
Коли я їх чую,
я почуваюсь, мов мама, яка прокидається вночі, щоб перевірити, чи дихає дитина.
Та насправді я хочу почути не їх.
Я шукаю тебе.
Якесь останнє твоє відлуння в горах.
Ти залишив після себе порожнечу,
яка будить мене щоранку і змушує вийти з дому.
Ти цього не хотів.
Я знаю.
І щодня я думаю про те, що ти втратив.
Чого я тебе позбавила…
заради служіння короні, яку я, можливо, не заслуговую носити.
Дітям тебе бракує так само, як і мені.
Але їхнє майбутнє, заради якого ти пожертвував життям,
лежить перед ними, повне можливостей.
Твоя дочка вчинила, як мама,
і уклала шлюб із тривантійкою.
Дві зрячі жінки прокладають собі шлях у цьому світі.
Буде нелегко, і я боюся за них.
Та коли вони розмовляють, я чую кохання в їхніх голосах.
Я тішуся, що наша Ганіва знайшла таке кохання.
Кофун звикає до того, що він батько.
І через те, що він має сина,
він щодня згадує свого батька.
Мене тягне до цього жахливого місця…
де в обвугленій землі лежать останки моєї сестри й чоловіка.
Я питаю себе, чи щось колись виросте на цій обгорілій,
скаліченій землі.
Я не знаю, куди ми йдемо по смерті.
Та хай де ти є,
надіюся, ти врешті знайшов
мир, якого так тяжко шукав у житті.
Для себе і для всіх нас.
І надіюся, ти зможеш простити мене.
Ніхто не заперечує, що ми в боргу перед Пайєю
за перемогу над Тормадою і знищення його зброї.
Я сама ледь не загинула під час його нападу на наш уряд.
Однак ми не можемо підписати цей чи будь-який договір
з державою, яка пропонує притулок зрячим.
Ми всі були свідками руйнівної сили зору.
Тривантійський народ вважає,
що зір є надто великою небезпекою для всіх нас.
Я розумію вашу позицію.
Але не зір зробив бомби для Тормади.
Тормада жорстоко експлуатував зрячих дітей,
які мали доступ до стародавніх знань.
Саме ці руйнівні знання, а не зір як такий
треба поставити поза законом.
Зрячі люди завжди матимуть доступ до цих знань.
І завжди знайдуться такі люди, як Тормада,
які захочуть їх експлуатувати.
Поруч з нами стоять троє зрячих людей,
які відіграли важливу роль у перемозі над Тормадою
-і знищенні бомб. -Так.
Як ми сказали раніше, ми дамо їм амністію.
Навіщо нам амністія?
Ми не зробили нічого поганого.
І взагалі – якби не ми,
Тормада зараз би нищив бомбами ваше місто.
Ганіво, це невчасно.
-Ні? А коли буде вчасно? -Принцесо!
Боюся, ви забули, з ким говорите.
Думаю, це ви забули.
Пані посол, вибачте…
Зір не повертається! Він уже повернувся.
І на вашому місці
я була б вдячна, що ми пропонуємо вам мир,
бо повірте, ви не захотіли б мати таких ворогів.
-Це погроза? -Авжеж, ні…
Вибачте, пані посол. Ви маєте розуміти,
що на нас із сестрою полювали все життя
лише тому, що ми такі народилися.
Думка про те, що я чи хтось такий, як я, буде загрозою
для незрячих, ґрунтується на забобонах і страху,
а не на тому, який я насправді.
Бо моя суть не пов'язана з тим, що я зрячий.
Я син.
Я батько.
Я паянець.
Та найважливіше – я ваш партнер у мирному договорі.
Тож, будь ласка. Продовжимо?
Добре.
Ганіво.
Так.
Вона погодилася?
Вони згодні обговорити це пізніше.
А поки що?
Вона не має вибору.
Вона повинна думати про королівство. Не можна більше воювати.
Вона обіцяла нас захистити.
Вона повинна захищати королівство.
І ми теж, бо ми принц і принцеса.
Ти ж не думаєш, що станеш тут королем?
Хтось із нас успадкує мамин трон.
Паянці не приймуть зрячого короля.
А якщо приймуть, тривантійці не дозволять.
Ти чув, що там казали.
Забудь про трон, Кофуне! Вони взагалі проти нашого існування!
-Чому ти така сердита? -А ти чому ні?
Ми завжди будемо тут чужі.
Це не наш світ.
Тут моя сім'я.
Тут я роститиму сина.
Твій син завжди житиме в іншому світі.
Діти ніколи мене не простять.
Ви врятували тисячі життів, серед них і їхні.
Ви започаткували справжній діалог із Тривантом.
Проте зір усе одно поза законом.
У дитинстві батько вчив мене ловити лосося.
Щоосені приводив мене до річки,
і ми рибалили.
Перші кілька днів ми нічого не могли впіймати.
Потім ми ловили одну рибину.
Дві.
Для сім'ї цього було мало.
Але достатньо, щоб зрозуміти, що через день риби буде більше.
П'ять лососів, десять.
Скоро річка була повна риби.
Зір повертається.
Ми з вами бачили лише перші кілька рибин у річці.
Скоро їх буде більше.
Безсумнівно, кілька таких людей уже тут.
З'являться інші.
Їх не спинить ні закон, ні релігія.
Як ми ставимося до них у нашій державі – це наша справа.
Тривантійці чітко висловили свою думку.
Політики слідують правилам, яких не розуміють.
Війна через зір точитиметься
не між Пайєю і Тривантом, а всередині міст.
У сім'ях.
У наших серцях.
Хай там як, природу не спинити.
Так було завжди.
Що ж…
здається, ви з цим уже змирилися.
Єдина перевага того,
що я так жахливо помилявся, – тепер мені легше прийняти нові ідеї.
Пахне смертю.
Баба завжди знав, що загине в бою.
Він мені сказав,
що смерть треба заслужити так само, як і життя.
Останній порух його руки знищив цілу армію.
І врятував усіх нас.
Думаю, він заслужив свою смерть.
Ви ніби йому заздрите.
Можливо.
Та поки я ще ходжу по землі,
я зроблю все, що можу, щоб захистити вас.
Не знаю, Тамакті, що б я робила без вас.
Яке нещастя для нас обох.
Я сумую за ним, Рейнджере.
Баба був велетень,
тож логічно, що після себе він залишив
велетенську діру.
Ти ж знаєш, що Баба загинув за тебе.
За всіх нас.
Але важливо пам'ятати не те, що він загинув заради тебе,
а те, що він заради тебе жив.
Якби він був тут, то сказав би те саме.
Я чула, що прийшла Лу.
Так.
І завтра ми вирушаємо додому.
Можете залишитися тут.
Дякую, але ми з Лу
не любимо натовпів і людей, тобто натовпів людей.
Я можу дати вам коня.
Ні.
Його з'їдять вовки.
Ганіво!
Шарлотта?
Ганіво!
Шарлотто!
Гей.
Я не знала, що ти повернешся.
Ні, я тут ненадовго.
Переконатися, що з тобою все гаразд.
Мені так жаль Бабу.
Ще я почула, що ви з Рен узяли шлюб,
і я дуже за вас рада.
І тепер не знаю, чи треба спершу говорити про сумне,
а потім про радісне, чи навпаки,
чи ти взагалі не хочеш говорити.
Як там Компас? Як Шева і діти?
З малечею все гаразд.
Здається, Шева мене не любить.
Я її теж не люблю, тож ми поладнаємо.
Вона попросила тобі передати.
Сказала, що ти зрозумієш.
Вона бажає тобі щасливої подорожі.
Я так розумію, ти кудись збираєшся?
Підеш з нами?
Не цього разу.
Але дякую, що спитала.
Хто мене захищатиме?
Для цього в тебе є Рен.
А в неї є ти.
Я потрібна в Компасі.
З дітьми Джерламарела багато роботи, і…
Мені здається, що будуть інші.
Добре, що в них є ти.
Це ти їм скажи.
Малим засранцям.
Бережи себе.
Ти теж.
Дякую.
Я була рада допомогти.
Я не плачу.
Ти мене знайдеш?
Це ти в нас зряча.
Сама мене знайди.
Ти точно не хочеш попрощатися?
Це буде важко.
Я їх іще побачу.
Холодає.
Скоро зима.
Минув майже рік, а про Ганіву й досі нічого не відомо.
Від неї ще нескоро будуть новини.
Ти коли-небудь згадуєш алкенні?
Щодня.
Ми завжди були разом, учотирьох.
Мабуть, іноді нам було холодно, але мої спогади завжди теплі.
Я думала, що стану королевою
і в нас знову все буде як колись.
Та щойно ми ступили на лавандовий шлях,
ми перестали бути тією сім'єю.
Так.
Але ми все одно сім'я.
Ти добре поводився на раді.
Завоював довіру.
Може… ти народжений для цього.
Ганіва сказала, що піддані не приймуть зрячого короля.
А ти що скажеш?
Я знаю, що сказав би тато. Він сказав би:
«Думай, як сліпий. Очі тебе зраджують».
Очі справді мене зрадили.
І ще зрадять.
Ти про що?
Моя мати – королева.
Мій батько загинув, рятуючи королівство.
Ці люди були мені чужі, але тепер це мій народ.
Я не можу служити народу і своєму синові,
якщо сприймаю світ інакше.
Я кажу, що бачив достатньо.
Я хочу жити у тому ж світі, що й мій син.
Я хочу чути, торкатися, нюхати так само, як він.
Кофуне.
Вороття не буде.
Ти маєш бути впевнений.
Я впевнений.
Ви прийшли.
Ви нас знаєте?
Поки що не знаю.
Але я дуже рада, що ви нас знайшли.
Як ви, мабуть, розумієте,
всі тут пройшли той самий шлях, що й ви.
Я Мікаела. А ви хто?
Ганіва.
Рен.
Ласкаво просимо, Ганіво і Рен.
Не стійте там. Спускайтеся й познайомтеся з усіма.
Вітаю.
Привіт.
Привіт. Ми раді вас бачити.
Привіт.
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк