Jeg kan ikke la ham gå alene.
Det er for sent. Han er der alt.
Vi går etter. Kofun, Wren og jeg kan ta ham igjen.
Selv om han dreper Sibeth, hvordan skal han komme seg ut?
Han tror ikke at han kommer seg ut.
-Vi må dra. -Ja.
Nei.
Vi har hele Pennsas befolkning i tunnelen,
og vi er ikke i nærheten av enden ennå.
Hvis hun starter gudetordenen igjen,
kan dette stedet bli en massegrav.
Det var en tid til å kjempe, og den tiden er over.
Men faren min kjemper.
La oss håpe at han gjør det veldig stille, da.
Vil du ha en?
Nei, takk.
Mer til meg.
Har vi en faktisk plan?
Finne dronningen og drepe henne.
Det er mer et mål enn en plan.
Du kommer til å skremme folk med den.
Folk frykter meg allerede.
Ja, det gjør de nok.
-Men ikke du. -Ikke ta det personlig.
Jeg frykter ikke folk sånn som andre gjør.
Hvorfor ikke?
Du er ikke en stor mann.
Nei. Jeg var den minste i flokken. Men jeg var smartere enn alle andre.
Smart nok til å vite at det var andre veier til makt.
Edo Voss var en kjempe av en mann,
men på grunn av det tenkte han for smått.
Han ville bruke de seende til å lede hærene.
Han tenkte ikke engang over at de kunne lese forfedrenes bøker.
Finne kunnskapen som kunne endre krigens gang.
Jeg har brukt hele livet på å finne en kraft
som ikke stammet fra hvor hardt du kunne svinge sverdet.
Og her er jeg, sittende overfor deg.
I stand til å knuse hele byer uten en hær.
Det er noe Edo aldri engang drømte om.
Det minner meg på noe.
Jeg synes vi burde ha hørt fra Maghra nå.
På hvilket tidspunkt går vi ut fra at hun har lagt andre planer?
Maghra avgjør ingenting i en fart.
Familien vil prøve å få henne til å kjempe.
Men hennes skrudde sans for moral kan ikke motstå
tanken på å ofre livet for folkets skyld.
Hvis du sier det, så.
Tormada.
Ja.
-Hold bombene klare for sikkerhets skyld. -Det er de alltid, min dronning.
Jeg burde gått mot henne, ikke han.
Offeret ditt ville ikke gitt oss noe, og folket ville vært uten dronning.
Så jeg må ofre mannen min.
Hvis det ender sånn, ja.
Nei.
Maghra. Følg planen. Følg planen.
Dette øyeblikket
kan være det øyeblikket du ble født til.
Hun er her. Jeg kan lukte henne.
Så hvor er hun?
-Min dronning. -Du tilkalte meg.
Ayura, fortell hva du hører.
Ingenting.
Ingenting?
Ingen stemmer. Ingen redskaper.
Ingen fresing fra gryter eller ild i ildstedene.
Ingen gråtende barn.
Bare de dempede lydene av mange føtter.
Dempede?
-Dempet av jord. -De er under jorden.
-Gjemmer seg. -Nei. De går.
-En tunnel. -De har funnet en vei ut.
-Er de klare? -Det er de, min dronning.
Bomb dem.
-Drep dem! -Fyr!
Fyr!
Å, nei.
Faen.
Kom.
-Hun vet det. -Ja.
Gå videre!
Jeg sa gå videre!
Noe som helst?
Nei.
Ikke slutt.
Fyr!
Vend ti grader! Samme avstand!
Meld fra!
-Klar! -Klar!
Fyr!
Stopp!
-Kofun? -Vent her.
Kofun.
Vi har stoppet dem.
Utmerket.
Bomb dem igjen.
Kofun?
Ja?
Løp! Løp!
Kofun!
Tror du noen hørte det, Baba?
-Hvem der? -Kaptein?
De er mellom oss!
-Ny plan? -Ny plan.
Kjemp!
Kofun!
Kofun.
-Går det bra? -Ja. Ingenting er brukket.
-Sikker? -Har Wolffe det bra?
Ja.
Vi kan ikke gå lenger.
Vi kan ikke bli her. Vi blir levende begravd.
Bombene hennes faller fortsatt.
Hvis det koker ned til å velge måte å dø på,
vil jeg heller kjempe for landet vårt enn gjemme meg under det.
Enig.
Jeg er enig.
Jeg også.
-General. -Hva er det?
-Kamp. Inne i leiren. -Heksejegere?
Ikke heksejegere og ikke trivanter.
To menn. Den ene er veldig høy.
Baba Voss.
De har infiltrert leiren.
Slå alarm! Inntrengere i leiren!
Inntrengere i leiren! Inntrengere i leiren!
Inntrengere! Inntrengere i leiren!
Faen heller. Det måtte skje en gang.
De har gått gjennom her. Kom igjen.
Baba, er du død?
Nei.
-Ikke jeg heller. -Gå mot bombene.
Reiser du deg?
Gi meg et øyeblikk. Han er en stor jævel.
Maghra.
-Hvorfor kommer hun nå? -Stopp angrepet.
Hun har ikke godtatt betingelsene.
Søsteren min er like enkel som forutsigbar.
Hun klarte ikke å redde folket sitt.
Nå vil hun ofre seg selv for å redde de som er igjen.
Vi bør fortsette angrepet. De har fortsatt en hær.
Og om en liten stund vil det være vår hær.
-Hvordan kan du stole på… -Tormada.
Du har vært inne i meg, og du har bombet en by til underkastelse.
Du har hatt en fin dag. Ikke ødelegg den.
Stans!
Løytnant Moss!
Hver ledige soldat skal gjennomsøke leiren etter inntrengere!
Ja vel, sir.
Dere hørte ham. Spre dere.
Maghra.
Jeg er så glad for at du tok imot invitasjonen min.
Jeg beklager at det måtte gå sånn.
Er du det?
Jeg vet at du mener jeg tar feil, men akkurat som deg,
prøver jeg bare å gjøre det jeg mener er riktig.
Ved å drepe uskyldige?
Blir du aldri lei av din egen selvgodhet?
-Jeg beskyttet deg. -Du forrådte meg.
Det var for å beskytte alle andre.
Og vi går rundt og rundt i sirkel.
Sibeth.
La meg minne deg på at du prøvde å styrte meg da du var yngre.
Og nå prøvde du det igjen.
Og i begge tilfellene
virker det som konsekvensene av opprørene dine overrasker deg.
Hva må til for at du skal forstå at du ikke er og aldri vil bli dronning?
Jeg ville aldri bli dronning.
Det tror nok ingen av oss på.
Det var ikke nok for deg å være favorittbarnet.
-Du måtte ha alt som var mitt. -Dette handler ikke om oss.
-Ikke? -Vi kan ordne opp.
Det er fortsatt mulig at alle får det de vil ha.
Jeg har allerede det jeg vil ha.
Du vil ikke drepe meg.
Du hater meg kanskje, men jeg vet at du er glad i meg.
Du har aldri lidd av manglende selvsikkerhet.
Du er fortsatt den søsteren jeg har vært glad i hele livet.
Som flettet håret mitt.
Som laget dukker til meg.
Som lot meg ligge i sengen sin når det tordnet.
Søsteren min.
Som sang meg i søvn den kvelden mor døde.
Uten å miste tålmodigheten.
Uten å slippe hånden min.
Jeg må fortsatt drepe deg.
Det er ingen annen utvei.
Det vet jeg.
Er det gjort, min dronning?
Jeg er ikke din dronning!
Drep henne.
-Maghra! -Tamacti.
Formasjon!
-Tamacti. -Ved siden av deg.
Klar! Og…
-Du ville jo slåss. -Det ville jeg.
-Kofun! -Her.
Rykk fram!
Fortsett angrep!
Fyr av bombene! Jevn byen med jorden!
Tormada.
-Tormada! -Baba Voss!
Jeg håpet jeg ville møte deg.
Pappa!
Stopp dem!
Baba Voss! Er du fortsatt hos oss?
-Jeg gjør ikke samme tabbe to ganger. -Tormada!
Nei! Nei! Nei!
Herregud!
Faen!
Pappa!
Hvor er du skadet?
Alt i orden.
Ikke følg etter meg.
-Hvor skal du? -Jeg skal avslutte dette.
Du kan ikke gå. Du er for skadet.
Ikke følg etter meg.
-Jeg blir med deg. -Nei. Du må bli her.
Du må beskytte meg med pilene dine, som du alltid har gjort.
Haniwa.
Jeg er glad i deg.
Se på meg. Jeg er glad i deg.
Husk det jeg har lært deg.
Jeg er Baba Voss.
Maghra.
Baba.
Jeg ser deg.
Pappa!
Pappa.
Nå går jeg hver morgen forbi butikkene og hjemmene.
Jeg kan høre familiene inne.
De snakker. Sover.
Ler. Gråter.
Når jeg hører dem,
føler jeg meg som en mor som våkner for å forsikre seg om at barnet puster.
Jeg vet at jeg egentlig ikke lytter etter dem.
Det er deg jeg leter etter.
Et siste ekko av deg som fortsatt lyder mellom fjellene.
Du har etterlatt et stort tomrom
som vekker meg hver morgen og tvinger meg ut.
Du ønsket aldri noe av dette.
Det vet jeg.
Og hver dag tenker jeg på det som ble tatt fra deg.
Det jeg tok fra deg…
…for denne kronens skyld, som jeg ikke engang vet om jeg fortjener.
Barna dine føler fraværet ditt like mye som jeg gjør.
Men framtiden deres, den du ga ditt liv for å sikre,
strekker seg foran dem med uendelige løfter.
Datteren din har fulgt i sin mors fotspor
og giftet seg med en trivant.
To seende kvinner som skaper sitt eget liv.
Det blir ikke lett, og jeg er bekymret for dem.
Men jeg hører kjærligheten i stemmene når de snakker.
Og det varmer meg at Haniwa har funnet sånn kjærlighet.
Kofun finner seg til rette som far.
Og jeg vet at det å ha en sønn betyr at det ikke vil gå én dag
uten at han tenker på sin egen far.
Jeg blir trukket til dette grusomme stedet…
…der den forkullede jorden inneholder levningene av både min søster og min mann.
Og jeg undres over hvordan noe kan gro igjen i denne brente,
ødelagte jorden.
Jeg vet ikke hvor vi blir av når vi dør.
Men hvor du enn er, håper jeg du endelig har funnet
den roen du prøvde så hardt å finne i livet.
For deg og for oss alle.
Og jeg håper du kan tilgi meg.
Ingen benekter det vi skylder Paya
fordi de nedkjempet Tormada og ødela våpnene hans.
Selv unnslapp jeg så vidt angrepet hans på regjeringen vår.
Likevel kan vi ikke undertegne noen fredsavtale
med en nasjon som vil tillate vern for de seende.
Vi har nettopp vært vitne til synets destruktive makt.
Det er det trivantiske folks standpunkt
at syn utgjør en altfor stor fare for oss alle.
Jeg forstår standpunktet deres.
Men det var ikke syn som laget Tormadas bomber,
men Tormadas grusomme utnyttelse av seende barn
som ga tilgang til forfedrenes kunnskaper.
Det er den destruktive kunnskapen, ikke syn i seg selv,
som må forbys.
De seende vil alltid være inngangsporten til denne kunnskapen.
Og det vil alltid være folk som Tormada,
som vil velge å utnytte dem.
Vi står sammen med tre seende,
som alle spilte en viktig rolle i å slå Tormada
-og ødelegge bombene hans. -Ja.
Og som vi sa tidligere, vil vi gi dem amnesti.
Hvorfor skulle vi trenge amnesti? Vi har ikke gjort noe galt.
Hadde det ikke vært for oss,
ville Tormada og bombene hans ødelagt byen deres nå.
Haniwa, ikke nå.
-Så når? -Prinsesse!
-Jeg tror du glemmer hvem du snakker til. -Jeg tror det er du som har glemt.
Ambassadør, jeg beklager…
Syn kommer ikke tilbake! Det er her alt.
Og om jeg var deg, ville jeg vært takknemlig for at vi tilbyr fred,
for tro meg, du bør ikke ha oss som fiende.
-Var det en trussel? -Selvfølgelig ikke…
Ambassadør, jeg beklager. Du må forstå
at søsteren min og jeg har vært jaget hele livet
på grunn av hvordan vi ble født.
Tanken på at jeg eller en som meg skulle være en trussel
for de blinde, er basert på overtro og frykt,
og ikke realiteten ved hvem jeg er.
For den jeg er har ingenting å gjøre med at jeg kan se.
Jeg er en sønn.
Jeg er en far.
Jeg er en payaner.
Men viktigst av alt, jeg er deres partner i fred.
Så vær så snill. Kan vi fortsette?
Ja vel.
Haniwa.
Tak.
Sa hun ja?
De gikk med på å snakke mer om det senere.
Men foreløpig?
Hun har ikke noe valg.
Hun må tenke på kongeriket. Vi har ikke råd til enda en krig.
Hun lovet å beskytte oss.
Hun har et helt kongerike å beskytte. Og som prins og prinsesse har vi også det.
-Du tror vel ikke at du vil bli konge her? -En av oss vil etterfølge mamma.
Folket i Paya vil aldri tillate en seende konge.
Og om de gjorde det, ville ikke trivantene tillatt det.
Du hørte hva de sa der.
Glem å bli konge og dronning. De vil ikke at vi skal eksistere.
-Hvorfor er du så sint? -Hvorfor er ikke du det?
Vi vil aldri høre til her.
-Dette er ikke vår verden. -Det er her familien min er.
Jeg vil oppfostre sønnen min her.
Han vil alltid leve i en annen verden enn deg.
Barna mine vil aldri tilgi meg.
Du reddet tusener av liv, deres også.
Du startet en virkelig dialog med trivantene.
Men syn er forbudt igjen.
Da jeg var ung, pleide faren min å fiske laks.
Hver høst tok han meg med til elven, og vi fisket.
De første dagene pleide vi ikke å få noe.
Så en dag tok vi én.
To.
Knapt nok til en husholdning.
Men nok til å vite at det ville bli mer dagen etter.
Fem laks, ti laks.
Snart ville det sverme av laks i hele elven.
Syn kommer tilbake.
Du og jeg har møtt de første fiskene som svømmer mot strømmen.
Det vil komme flere.
Noen er utvilsomt her alt.
Andre vil komme.
Ingen lov, ingen religion vil stoppe det.
Hvordan vi velger å takle det innenfor våre grenser, er vår sak.
Trivantene gjorde standpunktet sitt veldig klart.
Politikere som følger regler de ikke vet noe om.
Krigen om syn vil bli utkjempet,
ikke mellom Paya og Trivantes, men i byer.
I familier.
I våre egne hjerter.
Naturen vil få det som den vil.
Det gjør den alltid.
Vel…
…det virker som du har godtatt det.
Den eneste fordelen ved å ha tatt så feil
som jeg har gjort i livet mitt, er at nye ideer er lettere å akseptere.
Lukter som død.
Jeg tror Baba alltid visste at han ville dø i kamp.
Han sa en gang til meg at man må gjøre seg like fortjent til døden som til livet.
Med sitt siste åndedrag nedkjempet han en hel hær.
Og på den måten reddet han oss alle. Jeg synes hans død var velfortjent.
Du høres litt misunnelig ut.
Kanskje.
Men mens jeg fortsatt vandrer her på denne jorden,
skal jeg gjøre mitt beste for å holde deg unna trøbbel.
Jeg ville vært fortapt uten deg, Tamacti.
Så trist for oss begge.
Jeg savner ham, Ranger.
Baba var en enorm mann,
så det gir mening at det er et enormt hull
på det stedet han pleide å være.
Du vet at Baba døde for din skyld.
For vår alles skyld.
Men det er viktig å huske, ikke at han døde for deg,
men at han levde for deg. Om han var her, er det det han ville sagt.
Jeg hører at Lu har kommet.
Ja.
Ja, vi drar hjem i morgen.
Dere kan gjerne bli.
Takk, men Lu og jeg
liker ikke folk eller mengder, folkemengder, vet du.
Jeg kan gi deg en hest.
Nei.
Ulvene vil spise den.
Haniwa!
Charlotte?
Haniwa!
Charlotte!
Hei.
Jeg visste ikke om du kom tilbake.
Jeg er ikke tilbake. Ikke for så lenge. Jeg måtte bare sjekke at du har det bra.
Det var så trist å høre om Baba.
Så hørte jeg at du og Wren giftet dere, og det er jeg så glad for.
Og jeg vet ikke om jeg skal snakke om det triste først
og så det gledelige. Eller omvendt. Eller kanskje du ikke vil snakke om det.
Hvordan gikk det med Kompasset? Hvordan har Sheva og barna det?
De små er fantastiske. Jeg tror ikke Sheva liker meg.
Men jeg liker ikke henne heller, så det går bra.
Hun ba meg gi deg dette.
Hun sa at du vil forstå det.
Hun ønsker deg god tur.
Så… jeg går ut fra at du skal reise?
Vil du bli med oss?
Ikke denne gangen.
Men det er hyggelig å bli spurt.
Hvem skal holde meg trygg?
Det har du Wren til nå.
Og hun har deg.
Jeg trengs i Kompasset.
Jerlamarels barn vil holde oss i ånde, og jeg har følelsen av at det kommer flere.
-De er heldige som har deg. -Fortell dem det.
Jævelunger.
Vær forsiktig der ute.
Du også.
Takk.
Bare hyggelig.
Jeg gråter ikke.
Kommer du og finner meg?
Det er du som kan se.
Du kan komme og finne meg.
-Sikker på at du ikke vil si adjø? -Det ville ikke endt godt.
Jeg møter dem igjen.
Det begynner å bli kjølig. Det blir snart vinter.
Det har gått nesten et år, og ikke ett ord fra Haniwa.
Det vil nok ta tid før vi hører fra henne.
Tenker du iblant på Alkenny?
Hver dag.
Bare vi fire, alltid sammen.
Vi frøs sikkert iblant, men i minnene mine er det alltid varmt.
Da jeg ble dronning, trodde jeg at jeg kunne gi oss det.
Men da vi dro for å finne Lavendelveien,
ville vi aldri bli den familien igjen.
Nei.
Men vi er fortsatt en familie.
Du er dyktig med rådet.
Du har oppnådd deres tillit.
Kanskje… du ble født til dette.
Haniwa sier at kongeriket aldri ville godtatt en seende konge.
Hva sier du?
Jeg vet hva pappa ville sagt. Han ville sagt:
"Tenk som en blind mann. Øynene forråder deg."
Jeg tror øynene har forrådt meg.
Og det vil de gjøre igjen.
Hva mener du?
Moren min er dronning.
Faren min døde da han prøvde å redde kongeriket.
Om de ikke var folket mitt før, så er de det nå.
Jeg kan ikke fullt ut tjene folket eller sønnen min
om jeg opplever verden annerledes enn dem.
Jeg mener at jeg har sett nok.
Jeg vil leve i samme verden som sønnen min.
Jeg vil høre, føle og lukte det samme som ham.
Kofun.
Det er ingen vei tilbake.
Du må være helt sikker.
Jeg er sikker.
Dere kom.
Kjenner du oss?
Nei. Ikke ennå i hvert fall.
Men jeg er så glad for at dere fant oss.
Som dere sikkert kan forestille dere,
har alle her vært på en reise som ligner deres.
Jeg heter Michaela. Og dere?
Haniwa.
Wren.
Velkommen, Haniwa og Wren.
Ikke bare stå der. Kom og hils på alle.
Velkommen.
Hei.
Hei. Godt å se deg.
Hei.
Tekst: Evy Hvidsten