Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINAL COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
OG PÅ KONTRAKT
Mine dammer og herrer, gi en applaus for
Steve Martin!
Takk!
Tusen takk!
Takk.
Jøss!
Tusen takk. Det var da så altfor meget.
Takk.
Takk. Vær så god, sitt.
Marty kunne ikke komme. God tur hjem.
Jeg vil med én gang beklage for billettprisene.
Jeg vet at dere tenker: "De er bare to stykker.
Hvorfor så dyrt?"
Men vi er 18 stykker som står bak denne forestillingen.
Vi har to lydmenn,
én på lys og syv musikere på scenen.
Samt én til å gå rundt med Fitbiten min.
Vi har også en mellommann,
ettersom Marty og jeg ikke snakker sammen lenger.
Vi har dobbeltgjengere i tilfelle jeg ikke føler for å opptre.
Steve hilser.
Men, mine damer og herrer,
det gleder meg å introdusere en mann jeg elsker å jobbe med.
Vi møttes for over 30 år siden!
En mann...
En mann som er...
En mann som er så talentfull.
Han synger. Han danser.
Han er en fantastisk musiker.
Jeg anser ham som forestillingens virkelige stjerne.
Jeff Babko på piano, alle sammen.
Takk, Steve! Jeg trodde... -Takk, Jeff.
Nå, mine damer og herrer, vil jeg introdusere en mann
som er så morsom som bare det,
men det er også alt.
Martin Short!
Jeg liker dere best!
Takk, alle sammen.
Det at jeg sier "takk", betyr ikke at dere må slutte å klappe.
Det er utrolig hvor ydmyk
deres respons får en stor stjerne som meg til å føle meg.
Bare sitt.
Hvordan går det med tiden? -Vi begynte nettopp.
Alt vi ber om...
Er at dere elsker oss
Og liker oss òg
Vi tørster etter blest
Desperate som få
Alt vi ber om er at dere vil ha oss
Så takknemlige, så
Vi har enorme ego
Og har Spandexen på
Ikke vær bekymra
Limoen er jo dyr, da
Bare elsk meg
Mer enn jeg elsker
meg...
Det er pokker så høyt her.
Melissa!
-Jeff. -Jeff, ja.
Vi prøver den lyse tonen én gang til.
Mer enn jeg elsker
meg...
Pokker!
...selv.
Tusen takk!
Men husk at Steve er her også.
Marty, jeg har lenge drømt om å holde forestilling med deg
her på fredssenteret i Grinville.
-Greenville! -Grinville?
Grinville?
Grinville. Jeg skulle ikke tatt Motrinen. Uansett...
I Greenvill, Sør-Carolina.
I kveld...
I kveld er jeg ett steg nærmere den drømmen.
Vet du hva?
-Steve! -Vi lar det bare være med det.
Du ville vel sagt det om du hadde hatt slag?
Men du har rett, dette er en glede.
Mer enn en glede.
Det er en plikt.
Vi kaller forestillingen:
Med sparepenger, ville vi ikke vært her.
-God kveld, alle sammen! -Du!
-Marty! -Nei!
På fredssenterets hjemmesider var det bilde av oss,
og over dem sto det: "Utsolgt".
Og jeg tenkte...
"Så frekt."
La meg bare si...
at det er en sann ære å stå ved siden av en mann
som er både forfatter, musiker, komponist
og en legendarisk komiker.
Det er også en ære for meg å stå ved siden av en mann
som står ved siden av den mannen.
Av alle menneskene
jeg har et falskt bransjeforhold til,
er det deg jeg føler meg nærmest.
Min venn!
Forresten, når Marty og jeg flyr,
sparer vi masse penger,
for Marty får plass i hyllen over setene.
Det er sant.
Jeg er stor fan av deg.
Jeg blir oppslukt av arbeidet ditt.
Dusinet fullt har jeg sett over 500 ganger.
Jøss! Takk!
Hver gang sier jeg det samme.
"Vi kunne jo sett noe annet, Steve."
Det beste ved å turnere med Marty Short
er å slippe paparazzien.
Når jeg tenker på Steve...
Det skjer ikke ofte, men når jeg gjør det...
er det første som slår meg
hvor utrolig blek du er i virkeligheten.
Det er som om jeg blir hjemsøkt.
Du er som en side i en tegnebok
som ikke er fargelagt ennå.
Steve ble solbrent av lyset fra en Kindle en gang.
Du ligner en ihjelfrosset Anderson Cooper.
Greit.
Du gjør det!
Takk.
Du ligner en urinal med hvit tupé.
Hør her. Jeg mener ikke å være negativ.
Merker det!
-Hvorfor? -Jeg er nysgjerrig,
hvor langt i balsameringen kom de
før du våknet med et skrik?
Det må ha vært skremmende.
Vi må forklare dette. Det lyder som om vi fornærmer hverandre,
men det gjør vi ikke. Det er slik en gir komplimenter i Hollywood.
Det stemmer.
Hollywood-komplimenter ligner vanlige komplimenter.
Men med en passiv-aggressiv avslutning.
Jeg skal gi et eksempel.
Steve, det er en sann ære for meg
å opptre med verdens største stjerne
i 78-kåringen.
Så hyggelig, Marty.
Jeg har ofte hørt folk si du er en spesiell underholder.
Det vil si, jeg la til det siste ordet.
Jeg må si du ser fantastisk ut.
Det er sjarmen ved å se ut som en 70-åring fra man er 30.
Den satt.
Jeg anser deg som en renessanse-mann.
Og ikke bare fordi du har kopper.
Du vet, jeg...
Det er ikke ofte jeg kaller noen geni.
-Men? -Ikke noe.
Steve lommeringte meg her om dagen,
hvilket er imponerende,
ettersom han ennå har telefon med dreieskive.
Når la du til den?
-I kveld. -OK.
Du gjorde en god opptreden i Fallon her om dagen.
-Du var så uanstrengt. -Takk.
Lurer på hvordan det ville vært om du anstrengte deg.
-Så du meg i Ellen? -Nei.
Selvsagt ikke. Det går klokka tre,
mens du spiser middag.
Jeg bruker forresten ditt navn
når jeg bor på hotell og vil være anonym.
Trettifem år senere, og du er ennå supernullet.
Slik gjør vi det i Hollywood.
Steve og jeg tenker dere i publikum gjerne vil bli bedre kjent med oss.
Og det tenker vi
-fordi vi er egomaniske. -Stemmer.
Vi vil gjerne vise dere noen juveler
fra familiebildesamlingen.
De er sjelden, hvis noen gang, vist før.
-Stemmer. -Vi ser på det første.
Her var Marty to år. Henrivende.
Søt, ikke sant?
Det er fra den mørke perioden min.
Her er jeg i julen, seks år gammel.
Jeg må spørre om noe.
Fyren som solgte det juletreet...
Hvor høyt lo han?
Her er et bilde av meg som unggutt i Texas.
Mitt første ekteskap.
-Neste! -Vi tar det neste.
Her er jeg 13 år,
på stranden med foreldrene mine.
Er det deg?
Trodde det var Ole Brumm.
Det beste med dette bildet
er at de skjuler skuffelsen så godt.
Her er jeg 15,
og på min første tur til New York med mamma og to brødre.
Vi dro fra Hamilton i Canada til New York.
Min første tur dit.
Vi var på nattklubb i latinerkvarteret.
Imponerende.
Familien din kjørte fra Canada til New York
for å dra på nattklubb. Ganske så sofistikert.
-Husker du hva showet het? -Ja.
Det var avdøde Bea Arthurs soloshow
Du fikk den inn dit, så få den ut igjen.
Vi får tenke mer på den siden.
La oss se neste bilde.
Ja, dette er meg
før jeg ble sendt på leir for å be om å bli mindre homofil.
Ja da.
Jeg liker dette bildet av deg som tenåring.
Ja.
Det ble tatt rett før jeg skapte Apple i garasjen.
Du ligner en som selger makramé på Etsy.
Her er jeg på jobb i butikken på Disneyland som 15-åring.
Og der bak deg, henger jeg. Se der.
-Kan vi få et nærbilde? -Ja da.
Der, ja.
Det er faktisk et av de mindre ekle bildene av deg.
Apropos...
Vi har alle kledd oss ut slik.
Særlig.
Dette er fra avgangsballet mitt. Det var stas.
Så kjekk du var.
-Og så pen du var. -Takk.
Dette bildet fra årboka er fenomenalt.
Det interessante ved det,
er at det er i farger.
Det er det jeg sier.
Dette av deg fra high school er også flott.
Det er bare slemt.
Det året fikk jeg tittelen "Den som nok vil ekte en kusine."
Og der står karaktersnittet også.
Det beste med dette bildet,
er at det beviser
at alle kan lykkes.
Fortell om dette bildet, Steve.
Jeg kaller det...
"Hei, damer.
Farvel, damer."
Dette så dere her først.
Det første bildet av den nye grensemuren.
Da holder de seg unna.
Hvis kokain hadde et ansikt...
Dette er flott.
Det er faktisk deg på Det ovale kontor.
Stemmer, det.
Det var i 1994. Dere lurer vel på hva jeg holder på med.
Det vet jeg. Spørsmålet er
om Bill Clinton tok imot tilbudet.
Vi ser på det siste bildet.
Se, så glad du er.
Det var 28. juni 2009.
-Takk, Rain Man. -Bare hyggelig.
Jeg husker hvorfor du ler sånn.
-Hvorfor det? -Jeg hadde sagt
at vi en dag ville bli så desperate at vi ville samarbeide.
Marty og jeg møttes under innspillingen av
-Tre amigos. -Stemmer.
Tre amigos har nylig fått merkelappen "klassiker".
Nedgradert fra "mesterverk".
Neste stopp: "Helt OK".
Under innspillingen innså jeg
at Marty hadde en forunderlig sans for humor.
Vi hadde bare holdt på i to uker.
Vi fikk mange pauser, så Chevy, Marty og jeg
fordrev tiden ved å spille Scrabble i en av campingvognene.
Vi gjorde altså det
da jeg så bort på Marty, som jeg ikke kjente. Han skrev en lapp,
brettet den sammen og ga den til meg. Det sto:
"Du får ligge med kona mi i bytte mot en E eller en Q."
Jeg har konkurranseinstinkt.
Tre amigos var fantastisk for meg. Det var min første film.
Min første film,
og medspillerne mine var store stjerner.
Sa de selv, i hvert fall.
Og...
Premieredagen var som på film.
Helt vilt. Det var 2000 mennesker i Hollywood Boulevard,
foran Grauman's Chinese Theater.
Selskapet ville at vi tre skulle dukke opp
i full amigos-mundur,
med hatt, bolero og sporer.
Men klokken fire den ettermiddagen...
ringte jeg Chevy og sa: "Vi tar på smoking uten å si noe til Marty."
-Drittsekk. -Samme det.
-Vi setter oss og prater. -Hadde vi bare hatt stoler.
-Se der. -Her kommer jeg!
Forsiktig!
Alle om bord! Se her, ja.
Du store.
-Vi skulle øvd på det. -Det var bra nok.
Jeg likte det bildet av deg på nattklubben så godt.
Under oppveksten i Hamliton, Ontario,
hørte du mye på croonerne, som Sinatra.
Stemmer. Det var rart, for...
Dette var på 60-tallet, og barna på min alder
hørte på Beatles og Stones.
Jeg hadde et fantastisk soverom på loftet
hvor jeg hadde båndopptager og platespiller,
og der hørte jeg på store sangere
som Tony Bennett. Jeg kunne høre et album åtte ganger på rad
for å lære teknikken hans.
Ikke sant?
Herlig.
Men jeg synes Sinatra er den beste.
Han er et mirakel.
Jeg liker det fra 40-50-tallet,
men svingen fra 60-tallet...
Jøss!
-Det var... -Ja.
Men...
Låtene han valgte mot slutten av 70-årene,
er mine favoritter.
Da sang han helt feil materiale.
-Skjønner? -Du møtte ham?
Stemmer.
Jeg var livredd, slik en ofte er når en skal møte en helt.
Og... jeg var på
en helt utrolig Hollywood-fest.
Det var 26. september 1992.
Hjemme hos George Schlatter,
den store produsenten bak Laugh-In.
Jeg gikk inn i huset,
og det var som å gå inn i et voksmuseum.
Alle var kjendiser.
Der borte
forteller Jimmy Stewart en historie om hunden, Sam.
Her borte snakker Katherine Hepburn med Paul Newman.
"Jeg er så glad i søndager.
Det har jeg alltid vært.
Jeg våkner tidlig
og tar meg en stor skål med kli.
De neste timene er jeg uvel, og så er det mandag."
Men det aller beste øyeblikket var da jeg fikk se
en 77 år gammel Frank Sinatra
stå alene ved baren med en drink.
Jeg bare...
Jeg måtte gjøre dette.
Jeg går bort til ham og sier:
"Herr Sinatra...
Jeg heter Martin Short.
Du aner ikke...
Du kan umulig begripe hvor stor fan jeg er av deg."
Og han så på meg og sa:
"Jo, det kan jeg nok.
Hva vil du ha å drikke?"
"Vel...
Det samme som deg, Frank."
Han snudde seg mot bartenderen. "Jack Daniels."
"Med eller uten is?"
Jeg var så nervøs, og trodde han sa: "Med eller uten glis".
Så jeg sa: "Med glis."
Da sa Frank: "Han sa med eller uten is!"
Jeg hadde nettopp møtt ham, og alt gjort ham forbannet.
Det utrolige med den historien er
at du var voksen.
Ja. Stemmer.
Og du var rimelig sofistikert. Hvor gammel var du?
Jeg var 47.
Det viser at vi alltid bærer med oss
en viss naivitet, uansett hva vi har utrettet.
Det kan jeg bevise.
Marty og jeg pleide å dra til St. Barts hver jul
for å være sammen med venner.
I utgangspunktet var det en rar, liten øy
med forfalne restauranter på stranden,
men etterhvert samlet kjendisene seg der,
og paparazzien dukkek opp.
Og paparazziens mål
er å få tatt et så fælt bilde av deg som mulig.
Det kan jeg bevise. Her er et bilde av oss fra National Enquirer.
Herre, min hatt, se der.
Se der.
Og de hadde et helt fint bilde de ikke brukte.
Har vi det? Der, ja.
La meg spørre deg om noe.
Det er noe fascinerende ved deg. Du har vært...
berømt
i åtte-ni år nå? Nei, da.
Du har vært veldig berømt
i over 40 år. Har det vært rart?
Det er et annerledes liv.
Det skjer uvanlige ting.
Minneverdige ting.
Men til slutt sitter man bare igjen med et par-tre
situasjoner. En av dem fant sted for bare et par måneder siden.
Jeg gikk på gaten i Santa Barbara da en 16 år gammel jente
kom bort og spurte om jeg var med i Supernullet.
Jeg sa ja.
Hun spurte om jeg skulle være med i flere filmer.
I slike situasjoner får en ofte komplimenter
som egentlig ikke er komplimenter.
Komedier blir alltid testet for å se om folk ler.
Vi gjorde det på 80-tallet en gang.
Vi hadde en prøvevisning, og etterpå
kom en kvinne bort til meg og sa:
"Denne filmen er fantastisk. Det syntes mannen min også,
og han kan ikke fordra deg."
Selv min egen mor holdt på sånn.
Jeg hadde en premiere en helg, og mandagen etter ringte hun meg og sa:
"Noen venner av meg var på kino i helgen.
Alt var utsolgt, så de dro på din film."
Det er...
Det er et Hollywood-kompliment.
Moren min var 91 da hun døde.
Mot slutten begynte hun å tulle litt.
Det er veldig trist, men det kan også oppstå morsomme situasjoner.
En gang vi snakket sammen, sa hun:
"Hvor er Glenn?" Det er faren min.
Jeg forklarte at han døde for tre år siden.
Og da sa hun:
"Det forklarer en hel del."
Herlig.
Jeg liker Sinatra-historien din.
Jeg har også møtt noen bra folk. Cary Grant...
-Jøss! -...Fred Astaire og Elvis.
Det er nok den største jeg har møtt
Det var rundt 1970.
Jeg var ung komiker, og åpnet for Ann Margret i Las Vegas.
Jeg visste at Elvis skulle se forestillingen, for de var venner.
Jeg var ferdig, og ventet på rommet etter showet.
Jeg lot døren stå åpen fordi jeg visste Elvis ville komme.
Så jeg sto der og ventet, og så kom han forbi og sa:
"Sir...
Jeg satte pris på ditt skråblikk."
Og så kom han inn, og vi pratet sammen.
Det var smigrende,
for Elvis har en ansatt som kun jobber med
å få ham ut av samtaler.
Så han kom og sa:
"Elvis, vi må gå." Men Elvis sa det gikk fint.
Vi snakket litt mer. Elvis samlet på våpen.
Han likte eksotiske våpen med graveringer og perler.
Da vi ikke hadde mer å snakke om, sa han:
"Vil du se våpnene mine?"
"Gjerne!"
Han hadde tre våpen.
Den ene var en gravert Derringer. Han var opptatt av sikkerhet,
og tok ut kulene før han ga meg den.
Jeg beundret våpnene. Til slutt
sto jeg der med tre våpen, mens Elvis holdt 18 kuler.
Og jeg tenkte...
Hvor er det blitt av han fyren?
Jeg innså at min egen fyr
i stedet måtte få meg ut av samtalen med Elvis.
Det hadde jeg ikke trodd.
-Det er en sann historie. -Festlig.
Jeg vil spørre om noe.
Du driver med noe jeg ikke gjør, imitasjon.
Har du opplevd at en du har imitert, er blitt sint?
Nye karakterer... Forhåpentligvis finner de ikke ut av det,
men nye karakterer baseres gjerne
på noen en har møtt opp igjennom.
Det gir karakteren flere dimensjoner.
I 84-85 var jeg i staben i Saturday Nigh Live.
Og...
Sjefen for sminken det året het Marion Siebert.
Hun var alltid i forsvarposisjon, mer enn noen annen jeg har møtt.
Hun satt i sminkestolen
og kjederøkte.
En kunne røyke inne da.
Hun sminket meg mens hun røkte.
Jeg kunne si: "Jøss, jeg ser litt blek ut."
"Det vet jeg. Tror du ikke jeg vet det? Jeg er jo sminkør!"
"Beklager!"
En måned senere
holdt Billy Crystal, Christopher Guest, Harry Shearer og jeg
på med en satirisk sketsj til 60 minutes.
Jeg skulle spille en fosvarsadvokat.
Vi kalte ham Nathan Thurm.
Jeg visste ikke hvordan jeg skulle spille ham.
Crystal sa: "Kan du ikke bare etterligne Marion Siebert?
Du gjør jo det bak ryggen hennes hele tiden."
"Nei, hun vil finne ut av det."
"Det vil hun nok ikke.
Det gjør de aldri."
OK, da gjør jeg det.
Jeg kjøpte sigaretter i samme merke som henne.
Men jeg hadde en ståltråd i røyken,
så asken aldri falt ned.
Jeg ankom settet,
og hadde glemt at Marion ville være der.
Hun var jo sjef for sminken. Så hun sitter der.
Og jeg sitter her med røyken.
Harry Shearer spilte Mike Wallace. Han sa:
"Herr Thurm, du har alt innrømmet at klienten din brøt loven."
"Det vet jeg! Tror du ikke jeg vet det?
Jeg er advokat. Jeg vet slikt."
Og regissøren roper: "Kutt! Han svetter!"
"Jeg vet det. Tror du ikke jeg vet det? Jeg er jo sminkør."
Det var sprøtt.
Men når en karakter i Saturday Night Live blir populær,
forventes det at en gjør den igjen.
Hver gang jeg gjorde Nathan Thurm, var jeg redd for å bli tatt,
men det skjedde aldri.
Men etter siste program hadde vi en stor fest.
Marions assistent ble full.
Han gikk inn på kontoret hennes og sa: "Marion!
Hvor dum er du, egentlig?
Vet du ikke at du er Nathan Thurm?
Det vet alle andre!"
Hun ble knust.
Så opprørt. Og hun konfronterte meg med det.
"Jeg trodde vi var venner."
"Det er vi, Marion.
Du vet...
En imitasjon er den beste komplimenten en kan få."
"Det vet jeg. Tror du ikke jeg vet det? Jeg leser. Jeg vet slikt."
Det står et piano der borte, Marty, og jeg mener du er undervurdert
som sanger. Forståelig nok.
Kan du ta en sang for oss?
Vel...
Jeg antar jeg...
Jeg kan vel det. Hvis dere virkelig ønsker det.
Du hørte dem.
Et rungende nei.
Mine damer og herrer, Martin Short.
Takk.
Takk, Steve.
Lukten av parfymen hans henger igjen i lufta.
Det er stort å opptre sammen med en potensiell organdonor.
Jeg skal holde det kort, for Uber-sjåføren min venter,
og dere vet hvor irritabel Steve Bannon kan være.
Men jeg beundrer Steve Martin. Virkelig.
Han er blant mine eldste venner.
Vi er som Donny og Marie uten den seksuelle spenningen.
Vi hører sammen, som Ellen DeGeneres og en vest.
Vi er et team.
Å henge med Steve Martin
minner om filmen Deliverance.
Det er moro til banjoen hentes frem.
Takk.
Når Steve spiller banjo,
lukker jeg øynene og later som jeg er på vent hos Cracker Barrel.
En gang spurte jeg Steve
hva han ville gjort hvis han ikke var en talentfull komedieskuespiller.
"Antakeligvis det du gjør."
Men jeg er så glad
for å være her i kveld.
Det kan være Vicodinen og Xanaxen som snakker, men neppe.
Fordi for meg gir ingenting
en større rus enn å opptre for et publikum.
Ingenting.
Den eneste forskjellen mellom dere
og ren, farmasøytisk morfin,
er at morfinen ikke dømmer en.
Skal en opptre, må en holde seg i form.
Jeg har vært på Grete Roede oftere enn herr Roede.
Jeg skal si dere én ting.
Vi er under et sterkt press for å holde oss godt i bransjen.
Det er en regel. "Hold deg godt."
Det er selvsagt mange regler i bransjen.
En må alltid ta penicillin etter å ha vært på bassengfest hos DiCaprio.
Når en løfter Kevin Hart, må en alltid holde hodet.
En må ikke overraske Gwyneth Paltrow når hun vasker seg.
Det kan bære galt av sted.
En må alltid la Steve Harveys bart lukte på en før en klapper den.
En må aldri starte en samtale med McConaughey
uten å ha en rømningsplan.
En ber aldri Bill Cosby
lage en drink til kona. Aldri!
Det gjør en bare ikke.
Det er interessant...
I drosjen hit i kveld...
Fredssenteret nektet å hente oss.
...reflekterte jeg over drivkraften til...
Herregud, da!
Hvordan kan noe slikt skje?
Dette er Jeff Babko, alle sammen.
Makeløse Jeff Babko!
Pianist i Jimmy Kimmel Live! hver kveld.
-Takk. -Vi digger deg.
Han er blant mine eldste venner.
Han var der da de tre barna mine ble unnfanget.
Jeg var utenbys for å spille inn film.
Uansett, takk for at du er her i kveld.
Det er en ære.
Tidligere, på hotellet, tenkte jeg på musikkutdannelsen min.
Vi har snakket om temaet før.
Jeg lærte mye om timing og dens relasjon
til harmoniene og melodiene i musikken. Da ble jeg minnet om
den viktige symbiosen som...
Beklager.
Unnskyld.
Du må slutte å snakke.
Det var en veldig kjedelig historie.
Folk tror Marilyn Monroe døde av en overdose medisiner,
men det var du som stakk innom.
Jeg har bein som en marionett. Se her.
Ingen muskler. Det er ett av...
Jeg skulle ikke tatt på disse sokkene.
De så fine ut i skuffen.
Men de er nok litt for Trollmannen fra Oz.
Huset lander på heksen, og så skjer dette.
-Hvordan sitter en på et piano som mann? -Ikke sånn.
Dette er ikke bra. Det går ikke.
Og dette er litt kokett.
Jeg må være forsiktig. Det får bli sånn.
-Ned. -Hva?
-Ned. -Kom igjen, da.
Uansett.
På kjerreturen hit... Jeg liker nemlig å skjemme bort meg selv.
...sa kusken: "Hva heter den filmen din som jeg hater igjen?"
Jeg tenkte: "Jøss. Han kjenner arbeidet mitt."
Det gikk opp for meg
at han hater meg for arbeidet mitt, men ikke kjenner meg godt nok
til å hate meg for den jeg er.
Derfor vil jeg nå fortelle litt om livet mitt,
om reisen min.
Dere vet kanskje at jeg er kanadisk.
Var det alt?
Er vi i krig?
Vi er innvandrende som ikke blir deportert.
Jeg fylte nettopp 67.
Ingen kirurgi.
Dere ble kanskje ikke overrasket der.
Kosmetisk kirurgi fungerer ikke på menn.
En blir seende slik ut.
Hallo.
Jeg har bare gått ned i vekt.
Flott historie!
Ingen sier: "Hvem er den 38-åringen?"
Heller: "Hvem er den brannskadde 67-åringen?"
Flott historie!
Uansett. Teateret var min første kjærlighet.
Etterfulgt av filmbransjen, TV-bransjen og familien.
Jeg har tre barn.
Ett av hvert kjønn.
Jeg vokste opp i et elskende hjem.
En kusine bodde hos oss, og hun var villig.
Hun pleide å si at det var bedre å ha elsket en Short
enn å lengte etter en lang.
Vi kalte henne lure Lena.
Mer enn noe annet...
forgudet jeg foreldrene mine.
Særlig mamma.
Måtte hun hvile i fred.
Hun er ikke død ennå,
men det ser ikke lovende ut.
Pappa var litt mer kompleks.
Han var irsk, og da inngår mye...
Jeg pleide å si: "Hvorfor lage den lyden? Bare drikk ginen."
Jeg vet ikke om noen her har hatt foreldre som drakk.
Men faren min...
Hva ser dere på?
Faren min
var veldig suksessrik.
Han var visepresident i Canadian Steel,
men hard på flaska.
I det øyeblikket han kom hjem fra jobb,
drakk han gin med ingefær uten is.
Slik irene liker det.
Og så drakk han til han la seg.
I helgen drakk han tett.
Han startet ikke så tidlig. Syv om morgenen, kanskje...
Rundt tre om ettermiddagen på lørdag
kunne en se at skjønt han ikke snøvlet,
var selv håret hans drita.
Skjønner?
Han lærte bort golfens hemmelighet.
Du vet, Mary...
Jeg snakket med en jødisk fyr på klubben.
Goldberg eller Silver eller Bronstein.
Han hadde i hvert fall et edelt metall i navnet.
Han sa: "Jeg er halvt irsk og halvt jødisk."
Da sa jeg: "Stan...
Jeg er fra Crossmaglen i Armagh.
Og i Armagh
har vi et uttrykk for de som er halvt irske og halvt jødiske.
Vi kaller dem jøder."
Uansett, Marty, har du hørt den om den blinde prostituerte?
En måtte gi henne den...
Og så begynte kranglingen.
Men jeg var minst av fem, og kunne snike meg opp på loftsrommet
der alt var lykksalig. Jeg hørte på Frank og Troy.
Men etterhvert måtte jeg ut derfra.
Mest fordi jeg var 23 år,
og foreldrene mine hadde solgt huset.
Hvor skulle jeg dra?
Året var 1972.
På det tidspunktet var Off-Off-Broadway opphengt i to ting.
Religiøse musikaler og full frontal nakenhet.
Jeg prøvespilte til Jesus Christ Superstar.
Men fikk ikke rollen.
Så prøvespilte jeg til Hair.
Jeg fikk ikke rollen.
Siden prøvespilte jeg til en nakenforestilling,
en rockemusikal om den nest beste historien som fins.
Stebroren til Jesus.
Da skjedde det noe fælt.
Jeg fikk rollen.
Min far, Josef
Før han møtte jomfru Maria
Elsket med min mor på det som skulle bli julekvelden
Men mørket dekker
Det som i dagslys ser skremmende ut
Mor var spedalsk
Og så ikke ut
Så han forlot henne
Men hun hadde hans kjærlighet i seg
Og på sitt ene gode bein
Kravlet hun til Galilea
Der var det ingen vise menn
Med røkelse og myrra ved hennes side
Ni måneder senere
Da jeg kom ut
Jeg er Jesu stebror
Jeg er kanskje bastard, men damene liker det
Jesu stebror
Pappa bor ikke himmelen, nei
Men jeg er Jesu stebror
Jeg synger så høyt at jeg ikke trenger micen
Guds gave til kvinnen for én natt
-Jesu stebror -En natts kjærlighet
Jesu stebror
Hva er så stort med å vekke de døde?
Hei, damer.
Jeg vet hva dere tenker.
Husk at dette er teater.
Ting virker mindre enn de er.
Ikke synes synd på meg.
Bunnen for meg er din villeste drøm.
Topp den, din jævel.
Martin Short, mine damer og herrer.
Selv folk høye på crack ber Marty
ta det litt med ro.
Dette er en banjo, og...
Takk.
Det er stor forskjell på en banjo og en gitar.
Banjoen har en rund kasse med skinn over
som sender lyden utover,
mens gitaren trekker damer.
En må alltid stemme.
Det er vanskelig
å stemme strengeinstrumenter i omgivelser som dette,
med luftanlegg og varme fra lysene.
Det handler om fysikk.
Jeg kunne lært dere det, men det er nok...
Det er ganske så komplisert.
Men jeg kan prøve. Det som skjer, er at
fotonene...
treffer protonene,
hvilket får fart på myonene
og gluonene
slik at kujonen kan spille.
Noen spurte meg en gang:
"Steve, når du har kreativ tørke,
hvordan fyller du ditt beger?"
Jeg ba ham bare gjøre ferdig prostataundersøkelsen.
Jeg lager sanger, og iblant spør noen
hvor jeg får ideene til dem fra.
De beste ideene kommer fra stillheten.
En soloppgangs stillhet.
En sovende babys stillhet.
Stillheten i ansiktet til kvinnen en elsker med.
Unge banjospillere kommer til meg og spør
hvordan de kan få spredt musikken sin slik jeg har gjort.
Da svarer jeg alltid to ting. Én: "Vær kreativ.
Ikke la noen fortelle deg hvordan du skal lage musikk."
Og to: "Vær kjent fra før."
Jeg vokste opp på 60-tallet, protestvisens tid.
Det var Joan Baez, Pete Seeger og Bob Dylan.
Jeg elsket den musikken, men skrev aldri en protestvise selv
før for tre og et halvt år siden. Denne sangen bare kom til meg.
Jeg tenke: "Dette må virkelig komme fra hjertet."
Den heter: La oss holde minstelønnen akkurat der den er.
Jeg har ingenting. OK...
Dette er en medley av noen banjolåter jeg har laget opp igjennom.
Takk.
Tusen takk.
The Steep Canyon Rangers, mine damer og herrer.
Jeg har spilt banjo i mer enn 50 år.
Men...
Jeg er ganske fersk i å spille live med band.
Det krever øvelse.
Jeg skal være ærlig. Iblant går jeg fra scenen
og tenker: "I dag spilte jeg virkelig bra."
Men iblant skulle jeg ønske jeg hadde spilt bedre.
For å finne ut hva live-opptredener handler om,
så jeg Eric Clapton live.
Og jeg tenkte...
"Han er ikke særlig morsom."
Nå vil jeg gjerne utpeke bandet.
Jeg vet ikke helt.
Marty og jeg er så glad i dette bandet.
The Rangers har en fantastisk turnébuss.
Etter forestillingene samles vi der.
Da kommer instrumentene frem, og kanskje litt vin.
Vi snakker om hvordan forestillingen gikk. Det er flott.
Det er selvsagt kjempegøy.
Og iblant kommer det noen tårer. Jeg sa til Marty:
"Dette vil ikke vare evig.
Vi må få tatt bilde av Rangers i turnébussen sin."
Og vi fikk et flott bilde. Kan vi få se det?
Jeg er glad for å ha litt tid alene,
for da kan jeg snakke om et av mine favorittemner
uten at arbeidskona blander seg,
nemlig banjoens deler. Folk ber meg ofte
navngi banjoens forskjellige deler, og jeg...
Jeg er veldig skuffet over at dere lo av det.
Mine damer og herrer, noen av dere vet at jeg begynte
som tryllekunstner og sjonglør, men vet nok ikke
at jeg også var buktaler.
Jeg vil gjerne vise frem disse ferdighetene mine i kveld.
Hallo!
Min lille treskalle-venn, Jiminy Glick.
Er det ikke flott å være her, Steve?
Jeg elsker Greenville!
For en fantastisk by. Se, så sexy publikum er.
Jiminy!
Se på den damen.
Jeg er så glad i damer, Steve.
Og hun har dyp utringning.
Skulle ønske fingrene mine var sakser.
Da hadde jeg kuttet stroppene og satt gislene fri.
Jiminy, da!
For en kjekk mann du er. Se på deg, da.
Du har så hvite tenner.
De er som e-postene fra bestemor.
Kronisk store.
Du henger med store kjendiser, Jiminy.
Men i dag har jeg fri.
-Du er en stor motekritiker. -Takk.
Jeg tenkte vi kunne se bilder av folk i media,
også kan du bedømme hvorvidt de har stilsans.
Det lyder fantastisk morsomt.
-La oss se. -Her er det første bildet.
Kim Kar... Hun er en flott jente, Steve. Men, du vet,
hun er ikke smart.
-Så slemt. -Vær så snill, da.
Hun tror "soyamelk" er spansk for "jeg er melk".
Jeg var i bryllupet hennes.
Kjolen var nydelig. Hun var i hvitt,
for hun har ironisk sans.
La oss se henne uten all sminken.
Der, ja.
Men Steve, en kan ikke nekte for at hun er stilig.
Enig. Hvem er neste?
Bernie Sanders.
Alle likte ham.
Men han hadde ikke sjanse til å bli president.
-Hvorfor ikke? -For gammel.
Steve, han er jo 76 år.
På hans alder er den eneste gangen en ikke må tisse
når en faktisk tisser.
Hvordan fant han tid til både å stille
og å avbryte Muppetsene fra balkongen? Utrolig.
-Men han er stilig. -OK. Hvem er neste?
Dronningen.
Henne skulle jeg gjerne besteget.
Hun er 92 år nå, Steve.
Charles ga henne et gravert smykke til bursdag.
Hva sto det på det?
"Ingen gjenopplivning."
-Neste! -Hvem er neste?
Jared og Ivanka. Interessant, Jiminy.
Ivanka koverterte til jødedommen da de giftet seg.
Har ikke jødene lidd nok?
Men Jared er en interessant fyr.
Han liker overraskelses-sex om morgenen.
Han vil elske livet i fengsel.
Hvem er neste?
Hillary Clinton. Den eneste kvinnen
som under ed kan sverge på at hun ikke har hatt sex med Bill.
Neste!
Og jeg trodde jeg gikk på limpinnen.
Hvem er neste?
Dave Letterman, vår gode venn.
Han er herlig. Men jeg forstår ikke
at han ser slik ut,
mens det er du som spiller banjo.
Tro hvor lenge han ventet før han spiste de andre overlevende.
-Neste! -Videre.
Herregud, noen har dehydrert Ann Coulter.
Det er Kellyanne Conway.
Jeg trodde det var levende string cheese.
Neste!
Han ligner en utkaster på lesbebar.
Noen kompenserer for kort rekkevidde på raketten.
Han ligner en kalkun med parykk.
-Han eier ikke stil. -Ikke? OK.
-Ingen stil. -Neste?
Jeg ante ikke at David Spade skulle bytte kjønn.
Neste!
Anderson Cooper ser elendig ut.
Det er Mike Pence.
Du store. Han er så hvit
at han får deg til å ligne et Wu-Tang Clan-medlem.
Han vil ikke ha sex fordi han er redd det leder til dans.
Det er orgasmefjeset hans.
Alvorlige saker.
Hvem er neste?
Hun var fantastisk som Mrs. Doubtfire.
Hun ligner før-personen i en Imodium-reklame.
Ta den igjen.
Hun ligner...
Du får meg til å le.
-Løft meg opp! -Kom igjen.
-Hun ligner... -Jeg vet ikke.
-La meg gjøre det. -Nei.
Klar? Hun ligner før-personen
i en Imodium-reklame.
-Vi skulle ikke tatt den igjen. -Jeg vet det.
Men du insisterte.
Jeg kan ikke tro at hun ikke heter Bertha.
-Neste! -Hvem er neste?
Oi! Keebler-alven har visst spist innholdet.
Det er Newt Gingrich.
Jeg blander ham med Susan Boyle.
En kan vel neppe si
at den fyren har stil.
Hvem er neste?
For en genial idé av president Trump.
Han fikk Putin til å lete etter meksikanere på grensen.
Jeg klarer ikke mer, Jiminy.
Jeg har mer på hjertet!
Det er det jeg er redd for. Du får stå på egenhånd.
Det er ikke lurt.
Jeg kan gå. Kanskje jeg skal løpe.
Jøsses.
Mine damer og herrer, vi er kommet til slutten av forestillingen.
Men ta det med ro, det er langt fra over.
Med deres billett har dere tilgang til å laste lydutstyret i bilen.
La oss få Marty inn igjen. Her kommer han.
Takk!
Jeg ville ikke stått her i dag hvis det ikke var for deg.
Takk for at du kjørte.
Og jeg må si at dette publikumet
er det beste vi har hatt noensinne.
-Enig. -Dere er sjenerøse og fantastiske.
Dere er som familie for oss. Mer enn familie.
La oss skåle for dem.
Dette er vår favorittdel.
-Skål for dem, Steve. -Til dere, vårt flotte publikum
i Sør-Carolina. Vi har hatt det så gøy. Tusen takk.
Hjertelig takk.
Spumante med to suketter. Akkurat slik jeg liker det.
Jeg vil gjerne takke min fantastiske musikkansvarlige,
den talentfulle og omgjengelige,
dog noe begrensede Jeff Babko.
Takk, Jeffrey!
Og la oss hente fantastiske Steep Canyon Rangers inn igjen.
Vi er ferdige her i Sør-Carolina nå,
og da jeg våknet i morges, følte jeg meg litt sentimental.
Jeg liker jo å skrive sanger, og blir inspirert nå og da,
og jeg har laget en liten låt for å hylle vennskapet vårt.
-Virkelig? -Ja, jeg har skrevet en tekst,
og tenkte vi kunne fremføre den nå. Dine linjer er i sort,
og mine er blå. Jeg skal lære deg melodien.
Det går fint. Alle melodiene dine er like.
Skrev du den i dag?
Ja, og jeg må si at jeg...
...ble litt emosjonell.
Kona mi synes Marty og jeg er for nære, men vi har løst det
ved å kjøpe justerbar seng.
Det fungerer bra.
Takk skal du ha.
Hva skal den ta inn?
Jeg visste du var talentfull, men...
Du sa jo: "Topp den, din jævel."
-Så du skrev denne i dag? Ja.
-Jeg er rørt. -Du får høre gjennom en gang.
OK.
Opp igjennom har du fått meg til å smile
Min morsomme og kreative venn
Du har lurt meg og fått meg til å le
Du er en fantastisk komiker
Du har rett
Å, min venn, du har så rett
Du skinner på skjermen
Som Chaplin og Nicholson
Hvordan beskrive deg? Hva skal jeg si?
Jeg for nøye meg med "et geni"
La oss telle prisene du har fått
En, to, tre, fire, fem, seks
Not
Å, min venn, du er en ræv
Og med det mener jeg
En ræv, men stavet med en o
Altså ræv, men med et hull
Jeg er gummi, du er lim
Du fester deg ved mine rim
Vårt vennskap har dog overlevd
Og sågar vart i 30 år
Venner helt til siste slutt
Som trodde det var
Nå
-Min venn Steve Martin! -Min venn Martin Short!
Jeg liker dere best.
God kveld.
Nå...
Bare sett dere.
Vi trodde vi var ferdige.
Men bak scenen var en av Netflix' advokater.
Han sa vi var forpliktet til å gjøre fem minutter til.
Det står i kontrakten.
Så dette er et slags ekstranummer.
Jeg vet at billettprisene er varierende.
Det er ikke rettferdig at de som betalte mindre
skal få oppleve ekstranummeret
slik som de som betalte mer. Dere som betalte mindre må gjøre det rette
og dekke for et øye eller et øre. Spill opp!
Fem minutter, ja vel
Litt tid å slå ihjel
Vi koste oss, vi lover
Men trodde det var over
Advokaten sa en time 51
Publikumet vil dra
Supernull og gnom, ha det bra
Uansett hva de sa Lengtet jeg etter senga
Men jeg kom hit, som en bør
-Før de dør -Dans, Steve!
Vi har kost oss i kveld, uten stopp
Marty og Steve var helt topp
La oss dra, er du klar?
Vi finner en bar
Og snakker om vitsen som satt
Hva?
Dans!
Vis hva du kan, Stevie!
Ett minutt, ja vel
Ett minutt å slå ihjel
Vi koste oss, vi lover
Men trodde det var over
Og fredssenteret
Er det beste teatret
I hele...
Det var fem minutter, gutter.
OK. God kveld.
God kveld, folkens.
Takk og god kveld. Dere har vært fantastiske.
Tekst: Mari Walle Thorsen