Този човек е идвал често тук.
Много го харесвам.
Той е...
Да, секси е, не е нужно да...
Не само е привлекателен, има и ей толкова талант,
но не го пести.
За човек с минимален талант стигна доста далече.
Сега сериозно. Той е сценарист, продуцент,
звукоинженер и свири на инструменти.
Пее. Може всичко. Той е човекът-оркестър.
Той е Рей Паркър-младши!
КОГО ЩЕ ПОВИКАШ?
Хората мислят, че една сутрин съм станал,
написал съм "Ловци на духове" и съм си легнал.
Всъщност много неща се случиха преди този момент.
РЕЙ ПАРКЪР-МЛАДШИ
Да започнем от началото.
Израснах в Детройт, Мичигън, с което се гордея,
защото през 60-те и 70-те години Детройт беше земя на възможностите.
"Мотаун" хвърляше сянка над квартала, която не можеше да бъде заличена.
Всички родители бяха като едно цяло.
Може да те напляска всяка майка или татко от квартала,
ако си палав.
Струваше ми се, че всички родители са добри.
Всички хора бяха добри.
Моите родители бяха най-страхотните.
Татко беше работник, вадеше си хляба с физически труд.
Работеше във фабрика.
Той държеше да завърша колеж
и да бъда първата бяла якичка в семейството.
Това беше мечтата му за мен.
Но не беше моя мечта.
Когато бях на десет години,
гледах "Лавин Спуунфул" в "Шоуто на Ед Съливан".
Вярваш ли в магията
на женското сърце?
Имаше нещо в електрическата китара.
Не бях виждал по-уникален инструмент.
Омагьоса ме, звученето ми харесваше.
Беше електрически звук, който ме пренасяше в новия век.
Въодушевяваше ме. Казах си: "Мога да вдигна страшен шум".
И оттогава свиря на китара.
Менторът, който промени живота ми,
беше учителят ми Алфред Т. Кърби.
Алфред Т. Кърби беше висок бял мъж в гетото.
Не знам как се беше озовал там.
Но преподаваше в градското училище.
Господин Кърби кръсти групата "Стингрейс" на мен.
В тази група свиреха най-добрите ми приятели
Нейтън Уотс и Оли Браун.
Оли свиреше на барабани, а Нейтън - на тромпет.
Оли и Нейтън не знаеха, че са прецакани.
Разбирате ли? Защото аз бях лидер, групата беше моя.
Казваше се "Стингрейс".
НЕЙТЪН УОТС ПРИЯТЕЛ ОТ ДЕТИНСТВО
"Стингрейс".
ОЛИ БРАУН ПРИЯТЕЛ
Не осъзнавах, че името му е вътре.
Но той ми е като брат.
Свирехме на родителски срещи,
в сиропиталища,
на местната сцена... Бяхме търсена група.
Казваха, че сме сладури.
Малко след това карах колело доста бързо.
Имах седалка тип "връзка банани".
Карах "Хъфи" с пет скорости.
Изглеждах много печен с колелото,
но протегнах крак, ударих се в бордюра,
кракът ми се усука, счупи се и трябваше да ходя в гипс от кръста
до пръстите на краката.
Затова се упражнявах с китарата по 12 часа на ден
всеки ден в продължение на година и половина.
Ето как натрупах 10 000 часа свирене на китара.
Когато се запознах с Рей, вече имах група.
Казваше се "Дайнасоникс" и Оли Браун беше барабанистът ни.
Той каза: "Имам един приятел. Трябва да го чуеш, страхотен е".
Отговорих: "Добре, ще отида".
Той каза: "Чуй го по телефона".
СИЛВЕСТЪР РИВЪРС ПРИЯТЕЛ
"Губя те" на "Темптейшънс" беше излязла.
Рей изсвири всички партии за китара по телефона.
Беше супер. Казах: "Предай му, че е нает".
Групата на Силвестър беше по-професионална.
Свиреха акорди,
имаха електрическо пиано "Уърлицър" като на Рей Чарлс.
Беше смайващо, не бяхме чували такова нещо.
Звучеше като от плоча.
Ще ви кажа какво не ми харесваше в групата.
Силвестър ни караше да носим сребристи костюми и бели ризи.
Бяхме на 14 години. Защо са ни сребристи костюми?
Но той харесваше този стил.
Ако го видите днес, пак си е същият.
Беше водещ музикант в групата на Майкъл Джексън,
докато Майкъл не го видял с костюм и вратовръзка.
Уволнил го на мига.
Музиката си била идеална, но не харесал костюма.
Така започнахме с Рей.
Дори след толкова години,
след като съм работил с невероятни китаристи
в продължение на десетилетия,
Рей още е първият човек, на когото се обаждам.
Когато бях на 13 години,
Били Хендерсън ми се обади за прослушване в "Спинърс".
Срамота е, че така мотаеш мъжа си.
"Мотаун", пристигам.
Толкова възможности. Имахме "Мотаун", "Стакс",
"Холанд-Доузиър-Холанд",
имахме клубове, отворени през цялата седмица.
Дори да си на 14-15 години, може да отидеш с родители.
На вечер слушахме до седем различни групи.
Имах ангажимент в "Латин Куотър" и Хамилтън Бохенън
ме чул да свиря.
Срещнах Рей Паркър.
ХАМИЛТЪН БОХЕНЪН ВОДАЧ НА ГРУПА
Беше на 14 години.
Една нощ отидох в клуба.
Видях хлапето да свири на китара.
Представих се: "Аз съм Бохенън, водя група
на "Мотаун Рекърдс" и ми харесва как свириш".
Хамилтън Бохенън беше барабанист в "Мотаун",
но беше и водач на група,
който оркестрираше композициите на "Мотаун".
Чух го да свири и ми хвана ухото.
Не едното, а двете уши.
Дръпна ме настрана и каза:
"Ела да свириш с нас. Работя за "Мотаун", имаме голяма група".
Казах си: "Кой е този?
Какво говори?"
А той: "Харесва ми как свириш, но дали си на нашето ниво?"
Дойде у нас и убеди родителите ми,
че няма да има дрога и алкохол.
Всеки ден ме вземаше и ме връщаше,
ако нашите не можеха.
Исках родителите му да ми се доверят.
Той ми стана като роднина.
Така станах част от групата на "20 Гранд".
"Гладис Найт" беше първата група, с която свирихме,
заедно с "Парламент", където пееше Джордж Клинтън.
Искам да свидетелствам...
Това е "Парламент", преди да стане "Фънкаделик".
Работех с "Фънк Брадърс",
Джеймс Джеймърсън, "Темптейшънс", Смоуки Робинсън, Марвин Гей...
В нашия квартал бели хора имаше само по телевизията.
Мислех, че белите живеят в телевизора.
Кварталът ни беше много изолиран,
не виждахме бели хора.
Ако се разходиш по улицата и огледаш съседите,
всички бяха чернокожи.
В клуба всички бяха чернокожи.
Но по телевизията даваха само бели.
Това знаехме ние.
Обществото беше разделено.
Някои граници не се преминаваха.
Градът до пристанище Бентън се казваше Феър Плейн.
ЪРНИ ХЪДСЪН АКТЬОР
Там не допускаха чернокожи по тъмно.
Ако те хванат там, полицията ще те задържи или по-лошо.
Учех в интегрирана гимназия,
което значеше, че допускат чернокожи,
но бяхме отделно.
Учехме по различна програма от белите деца.
Израснахме във време, когато Америка говореше за свобода,
но не правеше нищо за освобождението си.
През...
През 1967 година съм бил на 13 години.
Тръгнахме на пътешествие, защото татко имаше моторница.
Щяхме да ловим костур на езерото Ири.
Обичам пресен костур.
Тогава за първи път чух думата "бунт".
Не знаех какво значи.
Стигнахме до "Декстър" и булеварда и той каза:
"Трябва да обърнем. Има бунтове".
Попитах: "Какво е бунт?"
Четири дни на бунтове, плячкосване и палежи в Детройт
в най-мощната вълна от градско расово насилие тази година.
Цели квартали са опожарени.
Поне 36 души загинаха, над 2000 са ранени,
а щетите са за над половин милиард долара.
Губернатор Ромни обяви извънредно положение.
Видях пожари навсякъде. Танкове минаваха по улицата.
Нашата гимназия стана база на Националната гвардия.
Това е на десет преки от дома ми.
Трудно е за дете на 14-15 години.
Беше невероятно.
Слава богу, че остана в миналото.
Можеше буквално...
Аз бях в ядрото на бунта. Виждах пламъците.
Националната гвардия минаваше по улиците.
В такъв квартал живеехме.
Казвам ви, прибрах се у дома и видях коли,
кабриолети, които караха дивани. Чух думата "плячкосване".
Не знаех какво означава.
По телевизията виждахме хора да хвърлят бутилки по сградите
и да ги палят.
От нашата къща, ако погледнеш нагоре,
виждаш пламъците в небето.
А бензиностанцията беше на две-три пресечки.
Ставаше нещо невероятно по онова време.
Бях уплашен до смърт. Мислех, че светът свършва.
Не бях виждал такова нещо от раждането си.
И по онова време това наистина опустоши града.
Всичко беше в развалини.
Когато отивах на училище седмици по-късно,
магазините, в които пазарувахме,
бяха изгорели до основи.
Стъклата бяха изпочупени и всичко беше обрано.
Беше много страшен момент от живота ми.
Единствената ми опора беше свиренето на китара.
Отивах в "Кас Тек" и чаках на автобусната спирка.
Носех си учебниците и отивах на училище.
Качвах се на един и същ автобус всяка сутрин.
Четирима или петима полицаи дойдоха с оръжия и викаха "стой".
Мислех си: "Божичко. Някой е загазил".
Огледах се. Тъкмо щях да се качвам на автобуса.
Погледнах да видя какво става
и видях, че са насочили оръжието към мен.
Завлякоха ме в уличката.
Никой не ги спря. Няма да го забравя.
Ако го направят сега, ще ми счупят ръцете.
Но тогава ме държаха ето така,
опрян на колата, повдигнаха ме от земята.
Трима или четирима ме налагаха с юмруци.
В този момент от живота си казах:
"Всичко свърши. Няма да се измъкна жив".
Най-добрият ми приятел Нейтън Уотс до днес води групата на Стиви Уондър.
Майка му излезе на верандата тогава.
Тупаше килима.
Сякаш Бог я прати в онзи момент.
Тупаше килима, погледна към улицата
и видя как ме пребиват отдолу.
Каза: "Той е добро хлапе. Какво правите?"
Те само я погледнаха. Не казаха нищо.
Спряха да ме бият и ме оставиха да падна.
Лежах на земята известно време.
Така и не разбрах защо го направиха.
Не ме арестуваха.
Не ми казаха какво съм направил.
Просто ме завлякоха в уличката и започнаха да ме бият.
Знаете ли?
Това уби...
Уби интереса ми към спорта и някои други неща.
Но като всяко друго нещо, си имаше положителна страна,
защото ме накара да стоя вкъщи и да се упражнявам с китарата.
Знаех, че някой ден, ако стана добър с китарата,
това ще бъде моят изход.
Моето бягство от цялата лудост.
МАРВИН ГЕЙ
Бохенън ме запозна с Марвин Гей.
Започнах да свиря с Марвин на 15 години.
Изпълненията ни бяха през деня.
Пропуснах доста уроци заради тях.
Свирил съм много с Марвин Гей,
но най-ярък спомен имам от албума на живо от Оукланд Колизеум.
Благодаря.
Помня, че започнахме с "Далечен любим".
И изведнъж щях да изпусна китарата,
пищенето беше много силно.
В публиката нямаше микрофони.
На плочата се чува пищенето от микрофоните на китарата,
на барабаните и на баса.
Той каза "Далечен любим"
и последва пауза преди първия куплет.
Там се чува най-ясно.
На концертите на "Ролинг Стоунс" няма такъв шум.
Не мога да го сравня с нищо преди или след това.
Далечен любим.
Започнах да работя като пианист
в лейбъла "Инвиктус" на "Холанд-Доузиър-Холанд".
Когато ме наеха, реших да привлека Рей.
Ако не знаете кои са "Холанд-Доузиър-Холанд",
те написаха "Спри в името на любовта", "Сладка и мила"
и още някои хитове, бяха голяма работа.
Всеки ден седях у дома и се надявах някой да се разболее,
за да каже Силвестър: "Да се обадим на Рей".
За първи път чухме за Рей от Маккинли Джаксън.
Маккинли Джаксън правеше аранжименти.
Попитах: "Къде е бил?
Откъде идва? Как да го задържим?"
"Холанд-Доузиър-Холанд" напуснаха "Мотаун"
и основаха "Инвиктус Рекърдс" и "Хот Уакс Рекърдс".
Исках да влея свежа кръв и Рей беше сред първите, които дойдоха.
На 15 години ме наеха в "Холанд-Доузиър-Холанд".
Робърт Уайт и Еди Уилис бяха напуснали.
Бях младо хлапе с набол мъх
и афро прическа, не приличах на човек, който знае каквоправи.
Казаха: "Кой е този, дето си го довел?"
Когато видях хлапето да влиза...
Казаха: "Гледай да може да свири, иначе ти ще отговаряш".
Дойде с малък усилвател и започна да свири.
Беше...
РЕДЖИ ДОУЗИЪР
Това беше.
Започна да свири и го биваше. Бях шокиран.
Няма да забравя името на песента:
"Всичко хубаво е лошо, всичко лошо е добро."
Маккинли ми даде уа-уа китара
и още няколко китари. До края
бях сменил четири китари на този запис.
Казах си: "Сега ми паднаха".
Пробвахме четири китари. Ако не ме харесваше,
отдавна щеше да ме прати да си вървя.
Останалото е история.
Той изпълни парчето добре.
Разбрахме се и участвах във всичките им записи.
ХОЛАНД-ДОУЗИЪР-ХОЛАНД С РЕЙ ПАРКЪР
Имаха изпълнители като "Хъни Коун",
"Напиши го в обявите", Лора Лий, "Ако ме победиш,
можеш да вземеш стола ми", Фрида Пейн, "Върнете момчетата",
Чеърмън ъф дъ Борд, "Кръпки"...
Всички песни се въртяха,
обожавах изпълнителите, бяха блестящи.
На 15 години имах постоянна работа, печелех 350 долара на седмица.
От бармицви и сватби изкарвах по 35 долара.
По две студийни сесии в различни студиа
ми носеха по 90 долара на три часа.
Печелех 600-700 долара на седмица.
Щом го чуеха, искаха да участва в сесиите им.
Ето колко добър беше.
Ето колко е добър. Казах "беше", но той още е добър.
Много неща ми се случиха в Детройт.
Някои от тях бяха лоши, но Детройт е любимият ми град,
защото беше земя на възможностите.
Една вечер се обадих на Стиви Уондър и казах:
"Трябва да чуеш един китарист. Рей Паркър".
Дадох номера на Рей на Стиви Уондър.
Рей Паркър ли е? Обажда се Стиви Уондър.
"Музика в ума ми" е любимият ми албум.
Беше в колата и винаги го слушах, когато шофирах.
Когато ти се обади някое голямо име
или някой, на когото си почитател,
веднага си казваш, че приятелите ти си правят шега.
Да върнем малко назад.
Когато се обади Стиви Уондър, това е събитие.
Не вярвах, че наистина е той.
Стиви Уондър? Да се обажда на мен? Какви ги говорите?
Седя си у дома в Детройт, телефонът звъни
и се обажда Стиви Уондър.
Затворих телефона. Честна дума.
Реших, че са приятелите ми.
Затворих, а той звънна пак. Упорит е. Обади се пак.
Пак затворих и на третия път казах нещо,
нещо нецензурно, което не трябваше да казвам, преди да затворя.
Реших, че се шегува.
Той мислеше, че е номер, затова пак се обадих.
Исках да свири за мен,
защото бях впечатлен от таланта му.
Пак се обадих и той ми повярва.
Казах: "Стиви е, не се шегувам.
Ако пак ми затвориш, ще те ступат.
И аз познавам хора от Детройт".
Много добре си спомням, че каза:
"Слушай, комуникацията се губи.
Чакай малко. Ще ти изсвиря нещо".
И изсвири ритъм трака на "Суеверие".
Ако си спомняте как започва, първо звучат барабани...
След това се включват басът и клавинетът.
Казах си: "Боже!
Затварям телефона на Стиви Уондър! Какво правя?"
Я стига.
Каза: "Няма да се явяваш на прослушване.
Заминаваме за Ел Ей да запишем албума "Говорещата книга",
а после отиваме на турне с "Ролинг Стоунс".
От този момент всичко се промени.
Свирих на "Улица Сезам" със Стиви Уондър, когато бях на 18 години.
Свирихме "Суеверие".
Класика! Участвахме в "Улица Сезам",
която гледах като дете с Голямото пиле
и всички прочути герои.
След това отидох на турне с "Ролинг Стоунс".
Не бях виждал такова нещо.
Хората пищят. Казвам си: "Какво става?
Аз съм само хлапе от Детройт. Къде попаднах?"
Имаше един риф, който Рей винаги изпълняваше на сесиите.
Исках да дойде и да изсвири тази песен.
"Може би твоето бебче".
Записа "Може би твоето бебче".
Беше най-свежото парче, което съм чувал.
Имаше...
Имаше звучене, което не познавах от другите си записи,
нито бях чувал през живота си.
Беше съвсем ново преживяване. Какво ще правим с това?
Имаше невероятно чувство за ритъм.
Налагаше ритъма си на всеки музикант, с когото свиреше,
дори на другите китаристи, с които свиреше.
Създаваше спойка, обединяваща елементите
в ритмична хармония.
Следваше последователността на идеите ми така,
сякаш четеше мислите ми.
...имам други планове.
Вече се тревожа.
И аз
може би съм твоето бебче, но имам други планове.
О, да.
Стиви смяташе музикантите от групата си за роднини.
Той ни издигаше до своята сцена, което беше голямо постижение.
Не обичаше никой да напуска, защото беше все едно член от семейството
да каже: "Напускам клана".
Свиря със Стиви Уондър от 45 години.
Четирийсет и пет години, г-н Уондър!
Когато минеш през школата на Уондър,
научаваш много неща за музиката и за писането на песни.
Рей ще ви каже, че не е знаел как се пише песен,
докато не срещна Стиви.
Стиви го научи на всичко.
Стиви ме научи да пиша песни.
Заведе ме в студиото, плати го,
записа парчетата ми, пя дует с мен,
аранжира музиката ми и ми показа как се прави.
Питам се защо напуснах тази група.
Мисля, че той още ми е ядосан, че напуснах.
Тогава живеехме в Ню Йорк, а аз исках да отида в Калифорния,
където слънцето грееше.
Мислех, че музикалната индустрия е в Калифорния и исках да отида.
Съобщих му, че напускам.
Имахме мениджър, който беше като сержант на военно обучение.
Извика: "Няма да напускаш. Всички са доволни. Млъкни".
В този момент имах чувството, че ме държат в плен
в групата.
Помня Корпус Кристи, Тексас. Спах на диван на летището.
Казах си, че трябва да избягам.
Искаше да бъде звезда и успя.
Гордея се с него.
А Стиви ядоса ли се?
Исках да запише албум с мен,
но не е било писано.
Той тръгна по свой път и постигна много.
Радвам се.
Радвам се на успеха му.
Вярвах, че ако стигна до Калифорния,
ще пробия.
Знам, че всеки го казва.
Ще отида в Холивуд и ще стана звезда.
Все на някого се случва. Мислех, че е мой ред.
Отивах в студио като "Рекърд Плант"
или друго много популярно студио,
носех китара в едната ръка и усилвател в другата.
Всяка сутрин сядах пред вратата на студиото
с китарата и препречвах входа.
Ако искате да влезете,
трябва да говорите с мен или да ме чуете.
Когато се запознах с Рей, той беше много млад, на 19 години.
ДОН ПАСМАН АДВОКАТ
Беше очевидно, че този човек
разбира смисъла на бизнеса.
Нужни са две неща, за да успееш в музикалния бизнес
като творец - талант и амбиция.
Рей беше страхотна комбинация, защото имаше и двете.
Бях много настойчив.
Казвах на хората:
"Оставете ме да свиря или ще говоря 20 минути
и ще ви преча.
Ако чуете как свиря за няколко минути,
после ще ви се махна от главата".
Хората си казваха:
"Ще го чуя за десет секунди, за да млъкне".
Човекът в Ел Ей, който ми оказа най-силно влияние,
повече от всеки друг, беше Джийн Пейдж.
Той ме отведе на сцената, така започнах.
Джийн Пейдж беше най-добрият в аранжимента.
Направил е всичко от "Изгуби онова чувство"
на "Райчъс Брадърс",
всички парчета на Бари Уайт,
всички инструментали на Лайнъл Ричи,
албумите на Елтън Джон...
Написал е духовите и струнните партии
на най-великия инструментал "Любовна тема".
Глен Кембъл беше китарист в студиото на Джийн Пейдж.
Кембъл получи свое телевизионно предаване.
Кой би помислил, че това ще ми е от полза? Освободи се място.
Джийн Пейдж ме покани на сесия с Бари Уайт.
Помня, че Бари беше пуснал едно парче много силно.
В началото имаше влакова свирка.
Аз съм от Детройт,
така че отидох до магнетофона.
Тонколоните гърмяха, всички се наслаждаваха.
Но на мен ми хрумна идея за песен,
затова отидох при магнетофона и натиснах копчето.
Музиката спря.
Бари извика: "Какво? Мамка му!"
Казах: "Извинете, г-н Уайт, песента е хубава, но имам идея".
Не знам какво видя в мен, но ме погледна и каза:
"Изсвири я тогава, мамка му".
Започнах да свиря, той хареса началото.
Спрях, защото си казах:
"Върни лентата и ще я изсвиря".
Той настоя: "Продължавай".
Има празнина в записа,
около бар и половина, където не звучи китара.
На това място той натисна копчето и каза: "Продължи".
Продължих и влезе в албума. Така станахме приятели.
Мениджърът на Бари Уайт живееше над мен.
Той спря с линкълна си "Марк VІІ"
и паркира точно пред портата,
защото е Бари Уайт.
Няма да паркира на улицата,
трябва да му е удобно.
Слиза от колата и аз го виждам.
Хуквам, качвам се в колата и заобикалям,
защото искам да чуе песента, но за жалост
колата му беше паркирана твърде близо и задействах бутона,
портата вдигна колата му,
после се стовари върху нея.
Портата се откъсна от сградата и падна.
Той каза: "Благодаря, Рей, това ми липсваше".
А аз отговорих: "Извинявай, но трябва да чуеш парчето".
Невероятно е, че го убедих да го чуе в колата.
Можеше да ме удари, нали?
Седна в колата, пуснах му песента,
после той си я занесе вкъщи и написа текста.
Парчето се казва "Виждаш проблема".
Стана номер едно два пъти по целия свят.
Продадохме седем милиона плочи.
Бари Уайт нямаше нужда от песните ми за албума си.
Нищо не му трябваше. Беше най-продаваният изпълнител
за своето време.
Бари не обичаше да включва външни парчета,
но направи изключение за Рей и създаде голям хит.
Кой те впечатли най-много?
Има един човек от Калифорния. Бари Уайт.
Когато дойде тук, какво научи, докато го наблюдаваше?
Ти си бил студиен музикант.
Харесваше ми скоростта му на работа. Три хита за един ден.
И аз се опитвам да го постигна, но не успявам.
Бари Уайт имаше странен подход.
Казваше: "Ще ви платя тройно,
но искам осем песни.
Може да ги свирите 12 часа или три часа.
Все ми е тая. Парите са едни и същи.
Ето каква сума съм отделил".
Един ден изсвирихме "Ти си първа и последна",
"Не мога да се наситя на любовта ти"
и "Любовна тема". В един ден.
Всичко за един ден.
ДЕЙВИД ФОСТЪР ПРОДУЦЕНТ
Не помня кога срещнах Рей, но той връхлетя в града
и на сцената като горски пожар.
ДЖЕЙ ГРЕЙДЪН КИТАРИСТ/ПРОДУЦЕНТ
Имах късмета да бъда първи студиен китарист
и един ден влизам на записи
и до мен седи някакъв тип.
Помислих си: "Дано да го бива".
След няколко такта бях убеден,
че е най-добрият ритъм китарист, когото съм чувал.
ЛИЙ РИТЕНАУЪР
Рей е най-великият жив ритъм китарист.
Просто е жесток.
Има уникален фънки ритъм,
какъвто няма никой друг.
Когато беше млад, Рей не беше скромен.
Ако искате да знаете колко е добър, питайте го.
Смятаха ни за "младите и красиви китаристи".
Когато се запознах с Рей Паркър,
той ми стисна ръката и каза:
"Аз съм най-великият китарист на света".
Усмихнах се и отговорих: "Ще видим".
Мисля, че е страхотен. И тогава беше страхотен.
Но ако ми беше казал това,
щях да го прасна през устата.
Какво да отговориш? Той е Рей Паркър.
СТИВ ЛУКАТЪР "ТОТО"
Засмях се и казах, че съм чувал.
Рей е самоуверен.
Много самоуверен. Между другото,
той не е най-великият китарист.
Но е много, много добър.
Той донесе със себе си стил,
който никой не беше чувал
и никой не е чувал оттогава.
Тези хора са ми като семейство. Чувствам ги близки.
Това е особен вид любов и уважение.
Не мога да го обясня на жена си,
нито на приятелите си.
Трябва да си едно от момчетата,
за да разбереш какво представлява и колко е важно.
Всички се обичаме много
и знаем, че това бяха най-хубавите ни години.
Беше най-хубавият период от живота ни.
С Рей ме свързва специална връзка.
Един ум, четири ръце и две китари.
Буквално сякаш си четем мислите.
Мозъците ни се сливат.
Толкова ти харесва какво свири другият,
че се включваш с лекота
и усещането ни е толкова сходно, че...
Вълшебно е.
Когато влезем в стая, където има повече от един от нас,
сякаш се връщаме в 1976-77 година.
Сякаш сме деца с костюми на възрастни.
Най-хубавите години от живота ми.
Най-хубавите ми дни бяха в студиото с тези момчета.
Без конкуренция.
Най-хубавите дни. - Беше плодотворна ера за музиката.
Индустрията все още имаше много пари.
Всички още бяха въодушевени.
Купуваха се плочи, хората свиреха. Имаше много работа.
Живяхме във времето на творци,
които търсеха музиканти като нас. - Да.
Поканиха ме да участвам в албума на Бил Уидърс,
изглежда беше чул за мен от други хора.
Обичах албумите на Бил Уидърс.
Реших, че е жестоко. Ще свиря с Бил Уидърс.
Ако погледнете обложката,
ще ме видите по бански да ям барбекю,
седнал на земята. Беше купон.
Бяхме у Бил, а той обича да говори.
Започва песента, а аз си мисля:
"Това ще стане хит". Като останалите му песни.
Затова измислих малка партия за китара.
Много хора свирят партии за китара,
но това е партията в това парче.
Песента "Джоджо"...
БОЗ СКАГС
...е на Рей и Стив Лукатър.
Този неуморен ритъм
е по-скоро в стила на Рей.
Това е почеркът му.
Той винаги измисля нещо уникално.
Обичам го, виждаме се често.
Какво мислиш?
Какво чувстваш?
Какво знаеш?
Кое е истинско?
Аз съм в присъствието на Шерил Лин.
ШЕРИЛ ЛИН
Нямам думи. Лутър Вандрос е пял дуети
с Шерил Лин. - Чуй се само.
Никога не ме е канила да пеем дует.
С удоволствие. - Сериозно?
Когато кажеш. - Обещаваш.
Обвързващо е. - По всяко време. Ти си мой човек.
...смяташ
за истинско?
Казах.
Какво чувстваш?
Казах...
Когато написахме "Истинско",
все едно изстреляхме топката извън игрището
с първото си докосване до батата. "Как се удря с това нещо?"
И никой повече не видя топката.
В мига, в който спряхме да свирим,
а бяхме добри музиканти,
си казахме: "Звучи добре".
Беше завършена.
Можехме да я изсвирим пак,
но нямаше нужда. Какво повече? Всички бяха доволни.
Звученето, миксът... Всичко беше изключително.
Да бъде истинско.
Трябва да бъде истинско.
Истинско.
Трябва да бъде истинско.
Истинско.
Не, не, не.
Трябва да го имам.
Трябва да го имам, скъпи.
Записах инструментал, който въртят по "Уейв" постоянно.
Има джаз звучене. Казва се "След полунощ".
Ще попитате: "Защо избра тази, а не джаз китара
или някоя от другите?" По онова време
бях просто мързелив
и грабвах китарата, която ми беше под ръка.
Хърби Хенкок беше кралска особа в музиката.
За първи път се срещнахме
в Сан Франциско, в "Автоматът".
Обадиха ми се и си помислих, че ще трябва да свиря джаз.
Цял живот изучавам...
Но свиря само няколко ноти.
Хърби, няма да го забравя,
ме спря още в началото и попита: "Какво правиш?"
ХЪРБИ ХЕНКОК
Вярно е,
че моите основи са в джаза.
Това не важи за Рей.
Мислех си, че щом съм с Хърби, ще свиря джаз.
Той каза: "Не те извиках за това.
Всички ми обясняват, че имаш усет за ритъм китарата.
Това чакам да чуя".
Рей беше важен за мен,
защото внесе настроение по начин,
който е недостъпен за другите.
Каза: "Имам кой да свири джаз.
Извиках те заради мелодиите и ритъма".
Бях шокиран.
Все едно ме цапардоса в лицето.
Не бях очаквал това.
За по-малко от 60 секунди
трябваше да пренастроя нагласата си.
Имахме невероятни моменти.
Бях у тях и работех по песен в студиото.
Той започна да свири акорди, а аз казах: "Стоп!"
Каза: "Стига. Повече не ни трябват".
Попитах: "Как така?"
А той: "Акордите, които изсвири.
Ще ни стигнат първите четири".
"Мога да напиша цяла песен от това, което изсвири за две секунди.
Само по-бавно с акордите."
Получи се толкова добре,
че по средата на записите,
за които плащаше,
натоварих оборудването му в колата,
натоварих и него, отидохме у нас в студиото
и казах: "Сега го изсвири тук".
Толкова хареса парчето, което написах въз основа на неговото,
че си го поделихме поравно
и той записа песента в един от албумите си
с женски вокал.
"Ще стане тази нощ" от Рей Паркър и Хърби Хенкок.
Запознах се с Чака Кан в Чикаго.
Тя дойде при мен и каза: "Искам да чуеш един запис".
Аз имах други планове за нея.
Казах й: "Прати записа на този адрес в Сан Франциско".
Защото не хареса другите ми планове.
Но най-неочаквано, година по-късно
написах една песен с "Груув",
която имаше страхотен китарен риф.
Помня, че я чух в гимназията.
"Кой я свири?" Рей Паркър? Кой е той?
На осемнайсет? Толкова млад?
ЕДИ ХОЛАНД ХОЛАНД-ДОУЗИЪР-ХОЛАНД
Помня парчето.
Исках Стиви да я изпълни, той отказа.
Исках Бари да я изпълни, не пожела.
Тогава Андре Фишър каза:
"Ще я запишем с "Руфъс". А аз: "Какво е това?"
Не бях чувал за такава група.
Но никой не искаше да я изпълни.
Шака дойде.
Не бях там, когато е пяла, но тя дойде,
довърши текста и изпя песента. Няма да я забравя.
Чух песента, след като я записаха, и си казах: "Тя може да пее.
Коя е тази?"
Аплодирайте "Руфъс".
Обичай ме нежно.
Какво ти става?
Прегръщай ме силно.
Защо трябва да ти казвам какво да правиш?
Усмивка, усмивка.
Това не е изненада.
"Имаш любов" има уникално фънки звучене.
Парчето е трепач.
Когато погледна в очите ти,
съзирам нещо
много по-дълбоко,
отколкото виждат очите.
О, да.
Имаш любов.
Дай ми сила.
Песента набира скорост.
Не можеш да я спреш
и това е типичният стил на Рей.
Каквото и да е,
не мога без него.
Седнах с Шака и тя ми каза: "Не ме помниш, нали?"
А аз: "Какво искаш да кажеш? Не сме се срещали".
Отговори: "О, срещали сме се".
Напомни ми за грешката ми.
Ако бях изслушал записа, вместо да мисля за друго,
сигурно щях да притежавам групата.
Можех да подпиша договор с нея. Тя това искаше.
Иронично е,
че записах хит със същия глас година по-късно.
Имам нужда от теб.
Тя е много мила, прости ми за всичко
и оттогава сме приятели.
Това парче ме направи автор на песни.
Започнаха да ме забелязват.
И това ми вдъхна увереност да продължа напред,
да напиша още песни. "Пускат ме по радиото!"
Беше невероятно да чуеш песента си по радиото.
Пусках си една станция
и слушах цял ден, за да чуя моето парче
и да се поклащам в такт. Беше неописуемо.
Веднъж участвах в звукозаписна сесия за продуцента Джеф Бари.
Той взе партията за китара, която звучеше така...
Изолира я от песента
и я превърна в нещо друго.
Рей направи повече от необходимото
за темата на Дон Кършнър.
Буквално я написа цялата.
РОК КОНЦЕРТ НА ДОН КЪРШНЪР
Не ми платиха и името ми не се споменаваше.
Това е непростимо.
Това е неговата магия.
Неговото парче.
А не му признаха авторство.
Интересното е, че в партията за китара
всички разпознаха моя стил.
Всички се досетиха, когато я чуха.
"Звучи като Рей."
"Получи ли нещо за това?" Не.
Студийният музикант го наемат,
обикновено изпълнява три песни за три часа.
В онзи ден имахме почивка
между две тричасови сесии, обедна почивка.
У дома бях написал песен
с много приятна мелодия,
но исках да чуя как звучи с ударни, бас и клавишни,
за да оценя мелодията.
Продуцентът дойде в края на обедната почивка
и каза: "Това ми харесва, може ли да го запишем за Лио Сейър?"
Веднага отговорих: "Чакай малко, това е моя песен.
Написах я у дома. За какво говориш?"
Той каза: "Ще си получиш процента.
Адвокат ли искаш да викаме?
Мелодията е яка, да я запишем".
Записах парчето,
показах на групата какво да свири,
но не ми признаха авторство.
А това беше най-известната песен на Лио Сейър
"Караш ме да танцувам".
Караш ме да танцувам.
Ще танцувам до зори.
Караш ме да танцувам.
Стана ритъм енд блус песен на годината,
спечели "Грами".
Беше съсипващо. Гледах телевизия у дома
и видях как един непознат взе моята награда "Грами".
Не познавах Лио.
МАККИНЛИ ДЖАКСЪН
Познавам Ричард Пери,
но няма да кажа нищо за него,
защото сме имали пререкания, да го кажем така.
Приписват му авторството на много велики творби.
Ще оставя нещата така.
Като се замисля,
не ми отдаде дължимото за албума на "Пойнтър Систърс".
Много от нас са присъствали на сесиите и сме виждали как става,
а когато изброяват авторите, усещаш, че нещо липсва.
Бизнесът е такъв, което е неприятно.
В студиото от теб се очаква да дадеш всичко от себе си.
Понякога даваш твърде много и не получаваш достатъчно.
Такава е играта.
Но Рей не се ядоса, отмъсти си.
Идеята беше,
че си студиен музикант 15 години,
а след това се занимаваш с аранжименти или ставаш
продуцент, или изпълнител.
Той много рано осъзна,
че няма да продава знанията и опита си
за 200 долара на ден.
ЛИЙ РИТЕНАУЪР
Студийният музикант е парченце от пъзела.
Само едно.
Аз исках да бъда целия пъзел, както и Рей.
Рей беше много амбициозен и обичаше да пише песни.
Имаше големи мечти
и според мен надмина очакванията си.
Той вдигна летвата и я надскочи.
Бях мотивиран да постигна повече,
защото когато се прибрах за Коледа в Детройт, бях автор на две песни.
"Имаш любов" на "Руфъс" и Шака Кан
и "Винаги мисля за теб" на "Лав Ънлимитед Оркестра"
и Бари Уайт.
Прибрах се с мисълта: "Китарист съм,
но написах две песни, потръгна ми.
За първа година съм в Ел Ей, а вече съм звезда".
Отидох при майка си.
Тя погледна плочата и каза: "Не те виждам".
Отговорих: "Няма да ме видиш.
Не съм на плочата, но написах песента".
"Какво значи това?"
Значи, че взех един молив
и написах акордите и текста."
"Къде ти е името?" "Името ми е на обложката."
Тя вдигна плочата и каза:
"Донеси ми лупата."
Тя вдигна лупата.
Дръпна се, за да намери името ми, а там пишеше
"Р. Паркър".
Дори майка ми разбираше нещо от печат. Каза:
"Още един знак, и можеше да пише "Рей",
вместо точката, можеха да изпишат "Рей".
Не можаха ли да напишат цялото ти име?"
Не е нужно да казвам, че пристигнах за Коледа
с огромно его, а преди да си тръгна, то се беше смалило.
Това ме мотивира да задвижа нещата.
Рей беше участвал в хитове,
които се продаваха в милионни тиражи, но не бяха негови.
Той мечтаеше да стане звезда.
Мечтаеше за слава,
винаги е искал да стане звезда
и мечтата му се сбъдна.
Дадох си клетва:
"Ще запиша плоча с моята снимка отпред
и името ми отгоре,
за да знае майка ми какво работя".
Бях на звукозаписна сесия на Джийн Пейдж с Рей
точно след като направи демозаписа за "Джак и Джил".
Чух го и казах: "Звучи като хит.
Мисля, че си написал шлагер".
Бяхме на сцената с Джийн Пейдж. Записвахме за "Озмъндс".
Джийн отброяваше тактовете:
"Едно, две".
Тогава чух "Джак и Джил" в слушалките си.
Рей беше взел касетофона
и го беше включил в микрофона на усилвателя. Беше...
Не му липсваше смелост.
"Искам всички да чуят парчето." "Ами пусни го в почивката."
Защо мислите
Джак избяга в нощта?
Защото имаше нужда от любов,
а Джил не вярва в любовта.
О, да.
Защо мислите
Джак избяга в нощта?
Той започна да говори за песента, която е написал.
ЕДИ И БРАЙЪН ХОЛАНД
Боже мой, той е написал песен.
Тогава започна да свири "Джак и Джил".
"Джак избяга..." Беше хубава.
Копирах парче на "Холанд-Доузиър-Холанд".
Харесвах песните от рода на: "Фи-фо-фум.
Чувам шум.
Има някой навън.
Той обрал ме е насън".
Имаха една песен:
"Ако танцуваш, трябва да платиш на свирача. Питай майка си".
"ЧЕЪРМЪН ЪФ ДЪ БОРД" "ПЛАТИ НА СВИРАЧА"
Беше страхотна песен.
Имаха много парчета с такива текстове.
Музиката беше страхотна и текстът трябваше да е як.
Реших, че с музиката ще се справя, защото свиря на китара,
но трябваше да се потрудя за нивото на текста.
Беше се справил много добре,
приличаше на детска песничка,
но секси, кара те да се усмихнеш.
Той изсвири тази песен
и помня, че си казах: "Това е хит".
Никой не е успял без чужда помощ.
Една от близките ми приятелки Каръл Чайлдс
взе "Джак и Джил" от работодателя си
и я занесе на Клайв Дейвис.
Той я изслуша. Няма да забравя, очите му бяха затворени.
Слушаше ето така. Това хубаво ли е, или лошо?
Не бях се срещал с него, не знаех.
Накрая той отвори очи и каза: "Пусни я пак".
Песента беше квинтесенция на стила му. Показваше, че е изключителен автор.
КЛАЙВ ДЕЙВИС
"Джак и Джил" беше със страхотен текст и това я направи хит.
Клайв Дейвис не беше само шеф на звукозаписна компания,
беше човек, който ме изслуша и не само това.
След като изброих какво искам,
му казах, че няма да подпиша, ако не наеме приятелката ми Каръл.
Тя се жертва и изгуби работата си, за да стигна дотам.
Той не само подписа с мен,
но нае и Каръл, което го направи много специален в очите ми.
Джил.
Майка ми трябваше да чуе песента ми в Детройт.
Ал Пъркинс от УЖЛБ попита: "Къде е майка ти? Обади й се".
УЖЛБ ТАЙГЪРРЕЙДИО 1400
Каза: "Единствената песен,
която ще пускам в следващите 15 минути, ще бъде твоята".
Пусна я четири пъти подред,
за да може мама да чуе песента ми по радиото.
Зарадвах я.
Рей Паркър, приятно ми е.
ФМ, АМ... Има нещо тук. Погледни.
Не бях го забелязал. Това е радиоскала.
"Рейдио" беше негово творение.
Плод на перото на Рей Паркър-младши.
"На две места", "Другата жена",
"Не можеш да промениш това".
Скъпа, винаги ще те обичам. Обещавам винаги да те обичам.
Ценя те много високо и ти не можеш да промениш това.
Каквото и да кажеш и направиш, мислих много за света.
Чувствата ми са завинаги и ти не можеш да промениш това.
Защото обичам само теб и ти не можеш да промениш това.
Нуждая се само от теб и ти не можеш да промениш това.
Обичам само теб.
Обичам само теб и ти не можеш да промениш това.
Нуждая се само от теб и ти не можеш да промениш това.
От манталитета на групата
до раждането на солов изпълнител.
Вярвах, че Рей ще блесне.
Трябваше да го направим на етапи, защото беше срамежлив.
Беше студиен музикант, виртуозен китарист,
но отне известно време
да свикне да бъде на микрофона.
Беше "Рейдио", после "Рейдио" с Рей Паркър-младши.
И накрая остана само Рей Паркър-младши.
Не съм срещал музикантите от групата.
Не съм срещал другите членове.
Не се е налагало да преговарям с никого индивидуално.
В крайна сметка той беше солов изпълнител от самото начало.
Използваше име на група, защото беше стеснителен
и се колебаеше да използва своето име.
Но аз познавах само него и преговарях само с него.
Не съм срещал другите от групата.
За мен винаги е съществувал само Рей Паркър-младши.
Жената се нуждае от любов като теб.
Не се заблуждавай, че не е така.
Тя може да флиртува също като теб.
Няколко неща около "Жената се нуждае от любов"
са различни от всичко, което съм правил.
Това е първата песен, която изпях съвсем сам.
Исках да я изпее Арнел, но сбърках октавата,
бях настроил инструментите, запях я и звучеше добре.
Забравих да проверя дали той може да я изпълни.
И трябва да призная,
че именно Арнел каза: "Работи много по това парче.
Гласът ти звучи добре. Пусни го на Клайв, да видим какво мисли".
Жената се нуждае от любов като теб.
Не се заблуждавай, че не е така.
Тя може да флиртува също като теб.
Когато чу "Жената се нуждае от любов", Клайв каза: "Това е хит".
Посланието беше силно.
Допадна на момичетата.
Положението на жените беше интересно, особено в радиата.
В онези години плащаха на промотьори
да тропат по вратите, докато стигнат до радиото.
Но това парче нямаше нужда от реклама.
Жените ми правеха подаръци. Една ми подари телевизор.
Програмният директор, който обикновено е мъж,
казва: "Не знам дали ще го пусна".
Момичето на рецепцията
пита: "Как няма да пуснеш "Жената се нуждае от любов"?"
Караха ги да го въртят. Беше интересно парче.
Рекламният агент ми каза:
"Най-лесната песен за реклама. Трябва да я пуснат.
Иначе излиза, че мразят жените".
Ако си умен, какъвто си,
най-добре се стегни.
Защото тя ще направи
същото като теб.
БОБИ БРАУН
Мама и татко танцуваха на тази песен вкъщи
на Коледа.
Вадеха плочата
в петък вечер, когато играеха карти, и я пускаха.
Защо изведнъж реши,
че вместо да се сливаш с тълпата, ще правиш своя музика?
Правя хитове отдавна, но реших да запиша свой албум.
За мен от самото начало имаше само Рей Паркър-младши.
Именно.
Но трябваше да мине малко време,
за да се съгласиш да стане "и Рей Паркър-младши",
а след това да останеш соло изпълнител.
Винаги сме били само Рей и аз.
В една стая, подобна на тази хотелска стая.
Невероятно преживяване. Благодаря ти, благодаря ти.
Реших, че гласът му... Ще прозвучи странно, но гласът му е секси.
ДЕЙВИД ФОСТЪР
Има мек певчески глас. Не е Марвин Гей.
Не е Джеймс Инграм. Не е Бруно Марс.
Но се получи.
Той успя да пригоди тези песни
съвършено към своя глас и само към своя глас.
Знаеше за кого ги пише.
Пишеше ги за Рей Паркър-младши и не допусна грешка.
Секссимвол. Дали е нещо хубаво, или лошо?
Странно е. Бях високо момче с китара.
След втория и третия албум момичетата ме забелязаха.
Чакай малко преди три години не бях толкова хубав.
Поглеждам се в огледалото - там е същото лице.
Но няма да споря.
Не забравяйте,
че вече се добавиха някои неща.
Първото е славата.
Колкото и да е незначителна, дори ако сега изгряваш,
славата е плюс
в очите на жените.
Ще ти се лепят, дори да си нисък, дебел
и едноок.
Рей е секссимвол...
ИЛЕЙН ПАРКЪР СЪПРУГА
Искате да го кажа?
Рей се мислеше за секссимвол, но дали е бил? Не. Е, беше.
Съжалявам. Трудно е.
Баща ми е бил секссимвол. Не ми се вярва.
ДЖЕРИКО И ГИБСЪН
Не го виждам така.
Умрях от смях, когато разглеждах списанията.
Попадах на тях в търсачките.
Изглежда много смешно.
Като познавам характера му днес,
не мога да си представя, че...
Той е непохватен и забавен.
Трудно ми е да си представя. Виждал съм някои снимки.
Най-добре да ви покажа.
Случайно си нося някои неща.
На тази снимка ми харесва пръстенът на кутрето.
Надявам се да го наследя.
РАЙТ ОН!
Това е пръстен на сводник. О, има и златен часовник.
Тези снимки ме разсмиват. Ето го секссимволът.
Не бива да забравяме тази. Разбирам я.
Когато заговориш за секссимволи, си представяш това.
Виждали ли сте я? Почакайте. Черният Уили Уонка.
РАЙТ ОН!
Аз съм му син, ако той е секссимвол,
вероятно и аз съм наследил два-три гена.
РЕЙ ПАРКЪР ІІІ СИН
Все още го виждам
като секссимвола, в който се влюбих.
Животът ми беше съвършен. Всичко се подреди.
Пробих с музиката си. Бях в добро здраве.
Всичко беше чудесно, докато нашите не се разболяха.
Родителите ми бяха най-важните хора в живота ми.
Някой ми каза, май беше мениджърът:
"Защо не прекараш уикенда с вашите?
После ще довършим албума".
Но не стана така.
За първи път в живота си бях в безизходица,
не знаех какво да правя.
Бях подписал договор с "Гефен Рекърдс"
и плащах глоба за всеки ден закъснение.
Закъснявах с 400 дни и плащах стотици всеки ден.
Помолих адвоката си да ми издейства нов договор,
защото бях напълно погълнат от мъката покрай родителите си.
Не можех да композирам нови песни,
защото не можех да мисля за нищо.
Не можех да тръгна на турне, защото се бях върнал в Детройт.
Исках да се грижа за мама и татко.
Не свирих, не правих нищо няколко години.
Първо беше баща ми.
Разболя се от рак на пикочния мехур.
Връзката ни беше нова, от година или две,
когато баща му се разболя от рак.
Не забелязах, че майка ми развива Алцхаймер,
защото бях твърде погълнат от татко.
И двамата гаснеха едновременно
и това беше съсипващо за мен.
Сърцето ми се къса, че занемариха Детройт.
Тук започнах.
"Холанд-Доузиър-Холанд", "Мотаун", автомобилните заводи, всичко.
Смоуки Робинсън, Марвин Гей, Стиви Уондър.
Беше позитивно, мотивиращо присъствие.
Някой трябва да направи нещо.
Мечтая всички да дойдат в Детройт
и да го върнат в правия път,
за да стане пак прекрасно място.
Имам прекрасни спомени
от мястото точно зад мен.
Къса ми се сърцето, че събарят къщата.
Иска ми се да я купя и да я превърна във вила.
В този квартал всички родители
се грижеха за децата си.
Беше толкова хубаво. От квартала излязоха много музиканти.
Поне четирима. Нейтън живееше на тази улица.
Оли живееше над нас. Линууд беше на съседната пряка.
Беше прекрасно място за деца.
Детройт предлагаше възможности.
Музикантите от този град са сред най-добрите в света.
МУЗЕЙ МОТАУН
"Мотаун" разрушаваше бариери, бяха първи
в Топ 40, в поп класациите, радио СКЛВ...
Чух, че дължим това на Розали Тромбли.
"Мотаун" промени лицето на Америка.
От расово диференцирана
"черна музика", започнаха да правят всякаква музика.
Обединиха света.
Гордея се, че съм от Детройт и бях част от мечтата.
Не ме възпитаха да мразя ничия култура.
ДЖЕЙ ГРЕЙДЪН
Нашите не ми промиха мозъка.
Но в Съединените щати се отглеждат расисти.
Това е лошо.
Все още се случва и ми се гади от това.
Първо са ни докарали тук
и са ни накарали да построим тази страна.
После са ни пребивали до смърт, защото сме искали да бъдем граждани.
Искаме да бъдем част от тази страна.
Ако тя символизира справедливост и свобода, същото се полага и на нас.
Сега е по-трудно.
Много по-често трябва да си мълчим, за да не ни убият.
Буквално ни убиват.
Не казвам, че днес по света има повече расово напрежение,
но сме на прага на бунт.
Разочарован съм от политиката, която се води в Америка.
Страната е разделена повече, отколкото през 60-те години.
Не знам как ще поправят това.
Мога да кажа, че Рей е имал трудно детство.
Що се отнася до това което му се е случило,
че е бил пребит от невежи полицаи,
които са използвали расата му, страха
и омразата си срещу човек,
за когото Бог има по-големи планове, това е просто тъжно.
Сигурен съм, че животът им го е върнал.
Голяма част от расизма остана скрит дълго време,
но някои днешни събития го разобличиха.
Можеш да превърнеш отрицателната ситуация в положителна.
Запитай се как да извлечеш поука.
Най-хубавото на музиката е, че е универсален език.
Тя може да спаси света,
най-малкото може да промени света,
защото хора от всички култури слушат една и съща музика,
обикват я, тя обединява нациите и хората.
Няма думи, които нараняват. Няма спорове.
Просто слушат музика и се наслаждават.
Това, което постигна в живота си с музиката,
беше благословия.
Създаде песни и откри дарбата си.
В крайна сметка той победи.
Онези, които мразят, загубиха.
Мислех, че кариерата ми е в застой. Мислех, че трябва да спра.
Година по-късно ми се обади Джерил Бъсби от МСА
да чуя групата "Ню Едишън".
Успокой се. - Охлади страстта.
Внимавай!
Той каза: "Трябва да направиш една песен".
Не исках да пиша нова песен.
Бях потиснат, защото мама и татко се разболяха.
Да.
Той каза: "Не е нужно да пишеш нова песен, искат да направят една от старите".
Господин телефонист,
нещо не е наред с линията у нас.
Когато набера любимата си, отсреща чувам "щрак".
Беше "Господин телефонист",
която написах по времето на "Джак и Джил".
Между другото, това доведе до връщането ми в Ел Ей за първи път от много време.
Бях в Лос Анджелис с "Ню Едишън".
Обядвах в "Спаргос", погледнах наляво
и видях постер, черен постер.
Всеки път, когато обядвах там, лепяха някаква реклама.
Защо сега имаше само черен плакат?
Нямаше нищо на него.
После видях как изписват червено кръгче в средата. Не разбирах какво става.
Телефонът ми звънна, обаждаше се Гари Лемел.
Каза: "Трябва ни песен за един филм.
Времето изтича, трябва да стане много бързо.
Казва се "Ловци на духове".
Филмът трябваше да излезе на 8 или 9 юни, а това се случва през април или май.
АЙВЪН РАЙТМЪН РЕЖИСЬОР
Пращаха ми оригинални песни, но нито една не ставаше.
Сигурно съм изслушал поне сто поп парчета,
за да намеря точната песен.
Отидох в студиото и гледах филма.
Седнах с режисьора Айвън Райтмън,
който не знаеше кой съм.
Описа ми какво иска и аз си казах: "Това го мога".
Помня, че показах филма на Рей, поне ключовите кадри,
а той беше много самоуверен, това го помня.
Каза: "Ще се справя, няма проблем".
Имах добри идеи за встъплението.
То ми хрумна много бързо.
После стигнахме до трудната част.
Той каза: "Искам думите "ловци на духове" в песента".
И аз си повтарях...
Ловци на духове. Ловци на духове.
Казах си, че това не може да се изпее. Невъзможно е.
Много глупави думи. Не са мелодични.
Нямах абсолютно никаква идея
как мелодията и текстът ще се съчетаят.
Късно една вечер видях реклама на Рото-Рутър
по телевизията и там актьорите носеха оръжия,
с които пръскаха.
Отдолу показаха телефонен номер.
Спомних си, че във филма
Ловците на духове имаха телефонен номер,
ЛОВЦИ НА ДУХОВЕ
на който да се обадиш, ако ти трябва помощ.
Осени ме.
Трябва да се обадиш на Ловците, не да пееш песента им.
Това е тайната.
Нямаше да използвам "ловци на духове" в песента.
Ще бъде въпрос и отговор.
Още нямах готов текст, но имах концепция.
"Кого ще повикаш? Ловците на духове."
Куриерът щеше да дойде в девет, а беше осем и половина.
Точно на това място седях,
когато написах песента.
Куриерът беше отвън, готов да влезе,
а аз не го пусках.
Заключих, защото ако нямах текст,
нямаше да ми платят.
Написах песента тук, без слушалки.
Пазя суровия запис на вокалите.
Записах ги на тези тонколони.
Ако нещо странно става в квартала,
кого ще повикаш?
Изпях го така, седнал на пода.
Записах го на касета и я дадох на куриера.
После се прибрах и си легнах, защото не бях спал от два дни.
Обади ми се режисьорът Айвън Райтмън
посред нощ.
Каза: "Песента много ми харесва".
Прати ми песента в три часа сутринта.
Стана бързо, това го помня.
Пуснах я и започнах да се усмихвам.
Беше я заковал.
Интересното е, че той е от Монреал, там говорят книжовно.
Питаше: "Какво казваш? Не ме е страх от духове?"
А аз: "Ние казваме "Не ме е шубе от духа".
"Не те е шубе от духове?" "Не, не."
"Не ме е шубе от духа."
Никой на планетата не се бои от духове повече от мен.
Откакто познавам Рей, той не спи на тъмно.
ИЛЕЙН ПАРКЪР
Завесите трябва да са широко отворени.
Винаги има нощна лампа.
Когато съм се родил, мама оставяла нощната лампа да свети,
затова винаги спя на нощна лампа.
Не оставам в тъмна стая. Ще си глътна езика, ще получа конвулсии.
Уверен съм, че ще скоча от 50-етажна сграда,
за да избягам от тъмното.
Ето колко ме е страх.
Ако ме е нямало и се прибера вкъщи
след една нощ или нещо такова,
всички лампи в къщата светят.
Всяка една.
После казва: "Видя ли сметката за ток?"
Когато осъзнах, че баща ми се страхува от тъмното...
РЕДМЪНД ПАРКЪР
Не го знаех, мислех, че татко е безстрашен.
Няма да забравя. Плавахме на кораб.
Бях на 12 години и угасих лампите,
защото отворих вратата.
Преди да хвана бравата, чух...
Чух тропане по стените
и включих осветлението.
Той се държеше нещо и извика:
"Никога не гаси лампите".
Виждам разни неща да се движат.
Лекарите и всички останали казват:
"Рей, трябва да осъзнаеш, че завесите не се движат".
А моят отговор е: "Кажете го
на завесите," защото се движат.
Всички казват, че Клайв Дейвис е гений,
но аз си спомням, че не хареса песента.
Когато чу "Ловци на духове"
Клайв си казал: "Луд ли си? Ще пееш на духове?
Ние те направихме звезда. Ти пееш на жените".
Каза: "Няма да се получи".
А аз отговорих: "Няма да има албум, ако не включиш парчето.
Това трябва да е първата песен".
Взех копие от филма и му го пратих,
за да го изгледа.
После му казах: "Включи всичките си изпълнители,
ще издадем саундтрак".
Тази идея му хареса.
Не бях гледал филма, когато чух песента.
КЛАЙВ ДЕЙВИС
Но всички спечелихме от това.
Искахме да издадем песента бързо.
Доколкото си спомням, песента излезе
седмица преди премиерата на филма.
Стана песен номер едно за 1984 година.
Клайв ми се обади три или четири седмици по-късно.
Мислех, че ще ми каже, че се изкачваме в класациите
и ще станем хит.
Той каза: "Изнесохме четири милиона плочи".
Не в Америка, това е международният тираж.
Плочата стана номер едно в 52 страни по света.
Номер едно или номер две в 52 страни.
Издадохме я през август.
През февруари ми връчиха плоча за 10 милиона продадени копия.
Десет милиона от саундтрака само до февруари,
а бяха минали само пет или шест месеца.
Не знам дали филмът направи песента хит.
ЪРНИ ХЪДСЪН АКТЬОР
Мисля, че вървяха ръка за ръка.
Има огромна носталгия по този филм,
той носи много неща със себе си.
Песента щеше да бъде популярна,
дори ако филмът не беше станал такъв феномен,
защото е шлагер.
Но двете неща се допълваха идеално.
Ако кажете на някого,
ДЕЙВИС ФОСТЪР
без значение от кое поколение:
"На кого ще се обадиш?"
"Ловците на духове!"
Всеки знае тази песен.
И това е песента, която е най-малко определяща за него.
СТИВ ЛУКАТЪР
Без съмнение, от цялото му творчество
никога не бих избрал "Ловци на духове".
Вероятно е най-големият му хит,
но той е написал още много песни, много хитове.
Хората сега не познават музиката ми.
За тях е стара.
Откакто бях 18-годишен, мечтата ми беше
да имам звезда на Холивуд Булевард.
Дойдох с родителите си, когато бях на 17 години и сега имам звезда.
Чувствам се благословен и развълнуван.
Когато я видя, това е сбъдната мечта.
Не мога да повярвам, че стигнах толкова далеч.
Страхотно е.
Обичам всичките си фенове.
Идвам тук поне два-три пъти месечно,
за да изразя благодарност и да осъзная
какъв огромен късмет имах.
Това е друго нещо!
Как се казваш?
Кого ще повикаш? - Ловците на духове!
Баща ми е най-добрата знаменитост. Наслаждава се.
Няма да чуете за баща ми
истории от рода на:
"Помолих еди-кого-си за автограф и той ми отказа".
Не и татко. Той би прекосил океана за теб.
Винаги се ласкае, когато го питат: "Вие ли сте?"
"Да, аз съм."
Боже мили.
Твърдят, че ми харесва да съм знаменитост.
Понякога е дразнещо, но за мен
хората, които са купили продукта ми
все едно са си купили автомобил Форд.
Ако си купите Форд, г-н Форд ще ви харесва.
И аз съм така.
Ако купувате стоката ми, вие ме подкрепяте.
Имам висок стандарт на живот, защото харесвате продукта ми и ме подкрепяте.
Чувствам дълг към всеки,
който е подкрепил каузата.
Много се вълнувам, че с нас е Рей Паркър-младши.
Посрещнете Рей.
Колко деца! - Не знам как ще стигнеш дотук.
И аз не знам как ще стигна.
Но първо ще си направя няколко селфита.
Елате, деца!
Помахайте!
Погледни колко китари. Господи.
В моето училище имаше само кларинети, флейти и други такива.
А вие имате китари и барабани. Можете да вилнеете.
Сбъднатата ми мечта,
когато бях дете, беше да има китари в класната стая.
По пътя насам се питах:
"Какво да им кажа, което няма да отнеме много време?"
Не се страхувайте да живеете живота си.
Работих здраво, защото баща ми работеше здраво
и вложи всичко в мен.
Каза ми: "Синко, спестявам, за да учиш в колеж
още преди да се родиш".
За да бъда първият в семейството с колежанска диплома.
Съобщих на татко лошата новина:
"Не искам да уча в колеж. Приеха ме, но ще напусна,
за да отида на турне с рок група".
Исках да отида на турне с "Ролинг Стоунс" и Стиви Уондър,
което ми се стори по-добра идея и още мисля така.
Но в онзи ден разбих сърцето му,
защото му отнех мечтата.
Тя беше по-стара от мен.
Не се страхувайте от живота. Не отивайте на училище с мисълта:
"Резервният ми план е да стана секретарка".
Защото така наистина ще станеш секретарка.
Ако искате да бъдете рок звезди, вложете всичко в мечтата си.
Единственото, от което ме беше страх като дете,
беше да навърша 40 или 50 години, без да съм опитал.
Баща ми искаше да бъда тъй наречената "бяла якичка".
Това беше неговата мечта за мен.
Но не беше моята мечта.
Не исках да работя в офис.
Не исках да проектирам части и да сглобявам коли.
Само искам да ги карам.
Един ден, ако остареете,
без да сте се борили за мечтите си,
това е най-лошото, което може да ви се случи.
Ако сте опитали и не се е получило,
поне сте опитали.
Може да спите спокойно вечер.
Да не опиташ е нещо ужасно.
Виждам много талантливи хора тук.
Ще гледам наградите "Грами" след две години.
Имаше ли нещо специално, което...
Донесохме малък подарък.
Ще отидеш ли да им покажеш какво им носиш?
Малък подарък. Вземи това.
Готови ли сте? - Да!
Готови ли сте?
За мен е удоволствие.
Сега нямате оправдание.
Няма оправдания, нали?
Децата свирят рок рано сутринта.
Толкова съм развълнуван.
Видях 25 или 30 деца да пощуряват
и да свирят страхотна музика.
Оглеждаха китарите, цветовете...
Спомних си какво почувствах,
когато си купих първата китара "Кингстън".
Виждах как всеки
си хареса една конкретна.
Един гледа оранжевата и си казва:
"Тази е за мен. Отива ми".
Друг хвърля око на цвета карамел.
"Тази е точно като за мен."
Надявам се, че ще ги вдъхновят.
Както казваше баща ми...
Той обичаше да ме гледа как свиря,
защото знаеше, че правя нещо позитивно.
Щом прекарвам толкова време в нещо позитивно,
значи нямам време за нещо негативно.
Тази песен е много лесна.
Когато попитам: "Кого ще повикаш?"
Отговаряте...
Ловците на духове.
Но с повече ентусиазъм,
с повече енергия, сякаш се забавлявате.
Иначе песента няма да стане хит.
Започваме.
Пейте с мен.
Ако става нещо странно в квартала,
кого ще повикаш?
Ловците на духове!
Така ми харесва.
Ако странното нещо не изглежда добре,
кого ще повикаш?
Ловците на духове!
Дали ми омръзва от "Ловци на духове"?
Дали ми омръзва от "Кого ще повикаш?"
Дали ми омръзва от "Не ме е страх от духове"?
Дали ми омръзва от "Ловът ме изпълва с наслада"?
Дали ми омръзва от "Не ви чувам"?
Дали ми омръзва?
Не! Шегувате ли се?
Това е все едно всичките ви числа от лотарията да излязат.
Ще върнете ли печелившия билет?
Това питам хората.
"Ловци на духове" е най-голямата благословия на света.
Най-прекрасното нещо, което можеше да ми се случи.
Всички знаят "Ловци на духове",
тя кара всеки да се усмихне.
Когато кажете "Рей Паркър-младши",
всички правят едно и също:
"Кого ще повикаш?
Извинявайте, не трябваше да го казвам".
Винаги правят така, а аз отговарям: "Няма проблем. Аз съм човекът".
Кого ще повикаш?
О, да.
Да започваме.
Влюбен съм.
В другата жена.
Животът ми беше хубав.
Беше съвсем наред.
Докато тя не ми взе ума.
Аз съм обикновен човек.
Флиртувам понякога за спорта.
Не съм вярвал, че нещо ще излезе.
Не съм срещал жена тъй веща в любовта.
Кой да ти знае, че свалка за една нощ
ще се превърне в най-горещата връзка.
Превод на субтитрите: Антония Халачева