Tenhle chlapík je tu často.
Mám ho moc rád.
Je...
Je nejen... Ano, je sexy, to nemusíte...
Nejenže dobře vypadá, ale má i takový talent
a hodně to šíří.
Na člověka s minimálním talentem ušel dlouhou cestu.
Ne, vážně. On píše, produkuje,
stará se o zvuk, hraje na všechny nástroje.
Zpívá, dělá všechno, je to kapela jednoho muže.
Je to Ray Parker jr.
Lidé si myslí, že jsem se ráno probudil,
napsal „Ghostbusters“ a šel zase spát.
Řeknu vám, že před tím okamžikem se toho stalo mnohem víc.
Vezmeme to od začátku.
Vyrostl jsem v Detroitu v Michiganu, na což jsem velmi hrdý,
protože Detroit byl v 60. a 70. letech plný příležitostí.
Motown vrhal na naši čtvrť nesmazatelný stín.
Všichni rodiče v okolí... Naše čtvrť byla jako jedna.
Kterákoli matka nebo otec ve čtvrti vám mohli naplácat,
když jste zlobili.
Všichni rodiče byli dobří lidé.
Všichni lidé byli dobří lidé.
Já jsem měl ty nejlepší rodiče.
Otec byl dělník, dělal manuální práci.
Pracoval v továrně.
Moc chtěl, abych dokončil vysokou
a jako první z rodiny pracoval v kanceláři.
To byl jeho sen.
Můj sen to nebyl.
Když mi bylo asi deset,
viděl jsem Lovin' Spoonful v Show Eda Sullivana.
Věříš na kouzlo
V srdci mladé dívky
Líbila se mi elektrická kytara.
Přišla mi jako naprosto úžasná.
Fascinovala mě, líbil se mi ten zvuk.
Bylo to elektrizující a pro mě to byl vstup do nového století.
Bralo mě to. Povídám: „Páni, můžu být hlasitý.“
Od té doby hraju na kytaru.
Můj mentor mi změnil život.
Můj učitel Alfred T. Kirby.
Byl to vysoký běloch v ghettu.
Nevím, kde se tam vzal.
Ale byl ve škole v centru města.
Pan Kirby po mně pojmenoval kapelu „Stingrays“.
V té kapele už tehdy byli moji nejlepší přátelé
Nathan Watts a Ollie Brown.
Ollie hrál na bicí, Nathan na trubku.
Ollie s Nathanem netušili, že jsou podvedeni.
Rozumíte mi. Byl jsem lídr svojí kapely.
Jménem Stingrays.
NATHAN WATTS, PŘÍTEL Z DĚTSTVÍ KAPELNÍK STEVIEHO WONDERA
Stingrays.
OLLIE BROWN PŘÍTEL Z DĚTSTVÍ
Nedošlo mi, že tam propašoval své jméno.
Ale je to můj brácha.
Hráli jsme na třídních schůzkách,
v sirotčincích,
dělali jsme místní vystoupení a byli jsme žádaná kapela.
Lidi říkali, že jsme roztomilí.
Krátce nato jsem jel trochu rychle na kole.
Bylo to s tím dlouhým sedlem.
Přehazovačka s pěti převody.
Jedu na tom kole, vypadám bezva,
vystrčím nohu a trefím s ní obrubník.
Celá se zkroutila a zlomila. Musel jsem mít sádru od pasu
až k prstům na noze.
Takže jsem cvičil na kytaru nejméně 12 hodin denně
každý den rok a půl,
a tak jsem strávil deset tisíc hodin hraním na kytaru.
Když jsem poznal Raye, už jsem měl kapelu
zvanou Dynasonics a Ollie Brown byl náš nový bubeník.
Říká: „Mám kamaráda, je skvělý. Musíš ho získat.“
A já: „Jo, poslechnu si ho.“
A on: „Poslechni si po telefonu.“
SYLVESTER RIVERS PŘÍTEL, SKLADATEL, PRODUCENT
Vyšla „I'm Losing You“ od Temptations
a Ray zahrál do telefonu všechny kytarové party.
Byl tak dobrý, že jsem ho přijal.
Sylvesterova kapela byla kultivovanější.
Jeho kapela hrála akordy,
měla elektrický klavír Wurlitzer jako Ray Charles.
Bylo to zničující. Takový zvuk jsme nikdy neslyšeli.
A já: „Hrají jako deska.“
Řeknu vám, co se mi na té kapele nelíbilo.
Sylvester nás nutil nosit stříbrné obleky s bílými košilemi,
ale nám bylo tak 14 let. Proč jsme měli stříbrné obleky?
Ten vzhled považoval za skvělý.
Když ho vidíte dnes, je pořád takový.
Mimochodem, byl kapelník Michaela Jacksona,
než ho Michael viděl v obleku a kravatě
a na místě ho vyhodil.
Hudba byla dokonalá, ale nelíbil se mu v obleku a kravatě.
A tak jsme začali s Rayem.
I po všech těch letech,
kdy jsem hrál s vynikajícími kytaristy
po mnoho desetiletí...
Ray je první, komu volám.
Když mi bylo třináct,
Billy Henderson mi zavolal na konkurz do Spinners.
Je to hanba Jak vodíš za nos svýho chlapa
Motown, je to tady.
Ty příležitosti, měli jsme Motown, Stax,
Holland-Dozier-Holland.
Měli jsme kluby, kam se dalo kdykoliv jít.
Když je vám 14, 15 let, můžou vás vozit rodiče.
Za večer jsme viděli šest nebo sedm kapel.
Hrál jsem v latinské čtvrti a přišel Hamilton Bohannon
a slyšel mě hrát.
Byl tam Ray Parker.
HAMILTON BOHANNON KAPELNÍK MOTOWNU
Bylo mu 14 let.
Jednou večer jsem šel do klubu.
Viděl jsem kluka hrát na kytaru.
Představil jsem se: „Jsem Bohannon, kapelník
Motown Records. Líbí se mi, jak hraješ.“
Hamilton Bohannon byl bubeník Motownu,
ale taky to byl kapelník,
který organizoval všechno pro Motown.
V uchu mi hezky znělo, jak hraje.
Nejen v jednom uchu, ale v obou.
Vzal si mě stranou a povídá:
„Pojď hrát s námi do velké kapely. Jsem kapelník Motownu.“
Tyhle věci. A já: „Kdo to je?
O čem to mluví?“
Říká: „Dobře hraješ. Zvládneš hrát s velkýma klukama?“
Přišel k mým rodičům a ujistil je,
že nebudou žádné drogy ani alkohol.
Osobně mě denně vyzvedával a vezl zpátky,
když rodiče nemohli.
Chtěl jsem, aby mi jeho rodiče s Rayem věřili.
Hned byl pro mě rodina.
Tak jsem se dostal do kapely v klubu 20 Grand.
Jako první jsme hráli s Gladys Knight
a kapelou Parliament, kde zpíval George Clinton...
Chci jen dosvědčit, jaká je tvá láska...
To byl Parliament, než to byl Funkadelic.
Pracoval jsem se jmény jako Funk Brothers,
James Jamerson, Temptations, Smokey Robinson, Marvin Gaye.
Vyrostl jsem ve čtvrti, kde běloši byli jen v televizi.
Myslel jsem, že běloši jsou doslova v televizi.
Žili jsme ve velmi segregované čtvrti,
kde nevidíte bělochy.
Když jste prošli blok a podívali se na sousedy,
všichni byli černoši.
V klubu byli všichni černoši.
Když jste zapnuli televizi, všichni byli běloši.
Tak jsme to znali.
Bylo to hodně segregované.
Jisté hranice nešly překročit.
Vedle Benton Harboru leží město Fair Plain.
ERNIE HUDSON HEREC, KROTITELÉ DUCHŮ
Do Fair Plain nesměli černoši po setmění.
Když vás přistihli, policie vás zastavila, nebo ještě hůř.
Chodil jsem na začleněnou střední,
ale jen v tom smyslu, že tam černoši směli.
Ale byli jsme oddělení.
Měli jsme jiný systém než bílé děti.
Vyrůstali jsme v době, kdy Amerika hodně mluvila o svobodě,
ale neprojevovalo se to.
Takže v roce 19...
Myslím, že to byl rok 1967, bylo mi třináct.
Jeli jsme na ryby, protože táta měl malý motorový člun.
Jeli jsme na Erijské jezero na okouny,
protože je mám rád čerstvé.
Tehdy jsem poprvé slyšel slovo „nepokoje“.
Nevěděl jsem, o čem mluví.
Ale na rohu Dexter a Boulevard povídá:
„Musíme to otočit. Jsou tu nepokoje.“
A já: „Co jsou to nepokoje?“
Čtyři dny nepokojů, rabování a žhářství otřásají Detroitem
při nejhorším rasovém násilí v tomto roce.
Celé bloky domů se stávají peklem.
Je nejméně 36 mrtvých, přes dva tisíce zraněných
a škody dosáhly půl miliardy.
Guvernér Romney vyhlásil stav nouze.
Všude hořelo. Ulicemi jezdily tanky.
Na naší střední škole měla základnu národní garda.
Bylo to tak deset bloků daleko.
Takže pro 14 a 15leté dítě to bylo docela těžké.
Bylo to neskutečné.
Ale díkybohu je po všem.
Mohli jste doslova...
Byl jsem přímo tam, odkud jsem viděl plameny.
Na ulici jsem viděl národní gardu.
V takových čtvrtích jsme bydleli.
A přišel jsem domů a viděl auta,
kabriolety naložené pohovkami. Mluvilo se o rabování,
což jsem nikdy nevěděl, co znamená.
Pak jsme viděli v televizi, jak lidé hází lahve do oken
a podpalují budovy.
Z našeho domu jste se mohli takhle podívat
a nad hlavou viděli oheň.
Ale ta pumpa byla asi dva nebo tři bloky daleko.
Takže bylo neuvěřitelné, co se tehdy dělo.
Měl jsem hrozný strach, myslel jsem, že je konec světa,
protože jsem nikdy nic takového neviděl.
A tehdy bylo město v troskách.
Všechno bylo zničené.
Když jsem šel o pár týdnů později do školy,
všechny obchody, kde jsme nakupovali,
všechny ty obchody shořely na popel.
Všechna okna rozbitá a obchody vyrabované.
Bylo to pro mě opravdu děsivé období.
Mohl jsem se spolehnout jen na hraní na kytaru doma.
Jel jsem na střední Cass Tech a byl jsem na zastávce autobusu.
Mám učebnice a jedu do školy.
Stejným autobusem jako každé ráno.
Objeví se pět policistů se zbraněmi a říkají: „Stůj.“
A já si říkám: „Proboha, někdo je v průšvihu.“
Rozhlížím se. Chci nastoupit do autobusu.
Dívám se kolem sebe
a oni mířili zbraněmi na mě.
Chytili mě, odvedli do uličky,
mlčeli a nikdy na to nezapomenu.
Kdyby to udělali dnes, zlomili by mi ruce.
Ale tehdy mi dali ruce takhle,
opřeli mě o auto a zvedali ze země.
A další tři nebo čtyři chlapi do mě bušili pěstmi.
A tohle byl asi okamžik mého života, kdy jsem si říkal:
„Je po všem. Z toho se živý nedostaneš.“
Můj nejlepší přítel Nathan Watts, kapelník Stevieho Wondera...
Jeho matka vyšla na zadní verandu
a čistila koberec.
V tu chvíli to bylo milosrdenství od Boha.
Čistila koberec, podívala se
a viděla, jak mě mlátí.
A řekla: „To je hodný kluk. Co to děláte?“
Jen se na ni dívali a nic neřekli.
Přestali mě mlátit a nechali mě spadnout.
Chvíli jsem ležel na zemi.
Nikdo mi nikdy neřekl, proč to udělali.
Nezatkli mě.
Ani mi neřekli, co jsem provedl.
Vzali mě do uličky a začali mě mlátit.
Víte...
Zničilo to...
Zničilo to můj zájem o sport a další věci.
Ale jako u všeho z toho vzešlo něco pozitivního,
že jsem chtěl být doma a cvičit na kytaru.
Věděl jsem, že jednou, až budu dobře hrát nakytaru,
to bude moje cesta ven.
Moje cesta z toho šílenství.
Bohannon mi představuje Marvina Gaye
a začali jsme nahrávat, když mi bylo 15.
Ta nahrávání probíhala během dne.
Takže část školy šla stranou.
Hodně jsem hrál na deskách Marvina Gaye.
Nejvíc si pamatuju na živé album v Oaklandském koloseu.
Děkuju vám.
Vzpomínám si, že první jsme hráli „Distant Lover“.
A já najednou málem upustil kytaru,
ten křik byl tak bezvadně hlasitý.
V publiku nebyly mikrofony.
Ale na desce slyšíte křik přes kytarové mikrofony,
mikrofony bicích a basové mikrofony.
Když řekl „Distant Lover“,
kde je pauza, než začne zpívat,
ozval se ten nejhlasitější křik.
Koncert Rolling Stones nebyl nikdy tak hlasitý.
Nikdy jindy jsem nic tak hlasitého neslyšel.
Vzdálený milenec
Začal jsem jako domácí pianista
vydavatelství Invictus Hollanda-Doziera-Hollanda.
Když jsem tam byl, chtěl jsem získat Raye.
Kdo nezná trio Holland-Dozier-Holland,
napsali „Stop in the Name of Love“, „Sugar Pie Honey Bunch“
a spoustu dalšího. Byla to fakt velká věc.
Kdykoli jsem byl doma, doufal jsem, že někdo onemocní.
A Sylvester dá moje jméno, aby zavolali Rayovi.
Poprvé jsme o Rayovi slyšeli od McKinleye Jacksona.
McKinley Jackson byl aranžér.
Moje první otázka byla, kde byl?
Odkud se vzal? A jak si ho můžeme nechat?
Holland-Dozier-Holland odešli z Motownu
a založili firmy Invictus Records a Hot Wax Records.
Snažil jsem se přinést novou krev a Ray byl první z nich.
Je mi 15 let a bere mě Holland-Dozier-Holland,
odkud odešli Robert White a Eddie Willis.
A je tu kluk, který má trochu chmýří na bradě
a afro. A vypadám, že nevím, co dělám.
A řekli: „Koho to sem vedeš?“
Když jsem viděl přicházet toho kluka...
Řekli: „Ať kouká zahrát, McKinley, nebo to máš na triku.“
Přišel s malým zesilovačem a začal hrát.
Bylo to...
REGGIE DOZIER NAHRÁVACÍ ZVUKAŘ
A bylo to.
Začal hrát a šlo mu to. Vážně, byl jsem v šoku.
Nikdy nezapomenu název té písně:
„Everything Good is Bad, Everything Bad is Good.“
McKinley mi dal wah-wah kytaru
a pár dalších kytar a na konci jsme
na jedné nahrávce měli tři nebo čtyři kytary.
Říkal jsem si, že jsem je dostal.
Nechal zahrát čtyři kytary. Kdybych se mu nelíbil,
byl bych už dávno pryč.
A zbytek už znáte.
Zahrál, a to dobře.
Takže od té doby jsem hrál na všech jejich deskách.
HOLLAND-DOZIER-HOLLAND S RAYEM PARKEREM JR.
Měli kapely jako Honey Cone,
„Put it in the Want Ads“, Laura Lee, „If You Can Beat Me Rockin',
You Can Have My Chair“, Freda Payne, „Bring the Boys Back Home“,
Chairmen of the Board, „Patches“.
Všechny ty písně jsem hrál
a miloval všechny účinkující. Bylo to úžasné.
Takže jsem v 15 letech dostal stálé místo. Vydělával jsem 350 dolarů týdně.
Židovská bar micva a svatby byly za 35 babek.
A pak jsem měl dvě nahrávání týdně v různých studiích
za 90 babek za každé tři hodiny.
Takže jsem vydělával slušných 600, 700 dolarů týdně.
Všichni, kteří ho slyšeli, ho chtěli na svých nahráváních.
Tak dobrý byl.
Tak dobrý je, ne že byl, pořád je dobrý.
Ze všeho, co se mi v Detroitu stalo,
byly i špatné věci, ale Detroit mám stále nejradši,
protože byl plný příležitostí.
Jednou jsem zavolal Steviemu Wonderovi:
„Musíš slyšet jeho kytary. Jmenuje se Ray Parker.“
A dal jsem mu číslo na Raye Parkera.
To je Ray Parker jr.? Tady Stevie Wonder.
Music of My Mind je moje oblíbená deska.
Poslouchal jsem ji v autě.
Když vám volá někdo opravdu slavný
nebo někdo, komu opravdu fandíte,
první co vás napadne, že si z vás kamarádi vystřelili.
Vrátím se trochu zpátky.
Když zavolal Stevie Wonder, nemůžete to jen tak přejít.
Nevěřil jsem, že Stevie Wonder...
No tak. Volá mi Stevie Wonder? O čem to tady mluvíme?
Sedím doma v Detroitu, zazvoní telefon
a volá Stevie Wonder.
Zavěsil jsem. Opravdu.
Říkám si, že je to můj kámoš.
Cvak, cvak a volá znovu. Je vytrvalý, zavolal znovu.
Zavěsil jsem. Asi potřetí jsem řekl něco,
co jsem neměl říkat, a zavěsil.
Myslel jsem, že si dělá srandu.
On si to myslel o mně, tak jsem mu zavolal znovu,
protože jsem chtěl, aby se mnou hrál,
a nadchl mě jeho talent.
Tak jsem mu zavolal znovu a on tomu uvěřil.
Říkám: „Ahoj, tady Stevie, to není vtip.
Ještě jednou zavěsíš a dostaneš ránu.
Taky mám známý v Detroitu.“
Matně si vzpomínám, že řekl:
„Hele, my tady nekomunikujeme.
Vydrž. Něco ti zahraju.“
Zahrál rytmickou linku písně „Superstition“.
Když si vzpomenete na „Superstition“, tak bubny tam zní...
A pak jsem slyšel syntezátor Moog a Clavinet.
Říkám si: „Páni.
Zavěsil jsem Steviemu Wonderovi? Co to dělám?
No tak.“
Říká: „Nemusíš dělat konkurz.
Pojedeme do L.A., natočíme album Talking Book
a pak vyrazíme na turné s Rolling Stones.“
Od té chvíle se všechno změnilo.
Takže v osmnácti hraju se Steviem Wonderem v Sezame, otevři se.
Hrajeme „Superstition“.
Je to klasika a jsme v Sezame, otevři se,
co jsem jako kluk sledoval. Je tam pták Buk
a všechny ty slavné postavy.
Hned potom vyrážíme na turné s Rolling Stones.
Nikdy jsem nic takového neviděl.
Lidi křičí. Říkám si: „Co se to tu děje?
Jsem kluk z Detroitu, kde to jsme?“
Byl tam riff, který Ray vždycky hrál při nahráváních.
Chtěl jsem, aby zahrál jednu píseň.
„Maybe Your Baby.“
Vypálí „Maybe Your Baby“.
Víc funky věc jsem neslyšel.
Je v tom...
Zvuky, které nejsou na žádné desce, na které jsem dělal,
ani nikdy u nikoho neslyšel.
Je to úplně nová zkušenost. Co budeme dělat?
Hrál neskutečně rytmicky.
Vypálil to s jakýmkoliv muzikantem
nebo jakýmkoliv kytaristou.
Vytvořil takové lepidlo, které vše spojilo dohromady
pomocí jeho rytmických schopností.
A následoval synkopy a věci, které chci.
Jako by slyšel moje myšlenky.
...si přichystal jiné plány
Začínám mít obavy
A já
Možná si tvůj miláček Přichystal jiné plány
Jo
Stevie vnímal členy kapely jako svou rodinu.
Bral nás na pódium, což byl velký úspěch.
Neměl rád, když někdo končil, protože to bylo, jako by člen rodiny
řekl, že odchází z klanu.
Jsem se Steviem Wonderem už 45 let.
Čtyřicet pět let, pane Wondere.
Když vyjdete z Wonderovy školy,
víte hodně o hudbě a jak složit píseň.
Ray by vám řekl, že se nenaučil, jak složit píseň,
dokud nepracoval se Steviem.
Stevie ho všechno naučil.
Stevie mě naučil skládat písně.
Vzal mě do studia, zaplatil to,
nahrál moje písně, zpíval se mnou duety
a aranžoval moji hudbu, aby mi ukázal, jak to bude vypadat.
Takže, proč jsem odešel z kapely?
Myslím, že je na mě stále trochu naštvaný, že jsem odešel.
Tehdy jsme žili v New Yorku a já jsem moc chtěl do Kalifornie,
kde svítí slunce.
Myslel jsem, že hudební byznys je v Kalifornii. Chtěl jsem tam.
Řekl jsem mu, že odcházím.
Vzpomínám si, že jsme měli úplně vojenského road manažera.
Říká: „Z kapely neodejdeš. Všichni jsou spokojení, mlč.“
Jednu chvíli to vypadalo, že mě v kapele drží
téměř v zajetí.
A vzpomínám si, že jsem v Corpus Christi v Texasu spal na letišti na gauči.
Řekl jsem si: „Dnes zmizím.“
Chtěl být hvězda a dokázal to.
Za to jsem na něj hrdý.
A Stevie je naštvaný?
Chtěl jsem, aby se mnou nahrál desku,
ale tak to nemělo být.
Dělal si svoje a bylo to skvělé.
A já mám radost.
Radost z jeho úspěchu.
Věřil jsem, že když se dostanu do Kalifornie,
tak něco dokážu.
Vím, že to říká každý.
Půjdu do Hollywoodu a stanu se hvězdou.
Ale někomu se to povede, tak jsem si věřil.
Chodil jsem do studia jako Record Plant
nebo podobného, které bylo velmi populární.
V jedné ruce jsem měl kytaru, v druhé zesilovač
a každé ráno jsem seděl před těmi studii
s kytarou a blokoval dveře.
Jestli chcete dovnitř,
poslechnete si, jak hraju.
Raye jsem poznal, když byl hodně mladý. Bylo mu19.
DON PASSMAN PRÁVNÍK A AUTOR V OBLASTI ZÁBAVY
Bylo evidentní, že je mu jasné, o co jde.
Uspět jako tvůrčí osobnost v hudební branži vyžaduje
dva prvky. Jeden je talent. A druhý je tah na branku.
Ray byl skvělou kombinací talentu a tahu na branku.
Byl jsem hodně bouřlivý
a říkal jsem lidem:
„Můžete mě nechat hrát na kytaru nebo mě 20 minut vyslechnout,
kdy vám budu stát v cestě,
nebo mě nechte pár minut hrát, poslechněte si tohle
a mizím.“
Většina lidí si řekla:
„Za deset vteřin s ním už nemusím mluvit.“
Hlavní člověk v L.A., který ovlivnil moji...
Víc než kdokoliv to byl Gene Page.
Uvedl mě do nahrávací scény, a tím to pro mě odstartoval.
Gene Page byl aranžér číslo jedna.
Dělal všechno od „You Lost That Lovin' Feeling“
od Righteous Brothers
až po věci Barryho Whitea,
všechno od Lionela Richieho, co slyšíte instrumentované,
instrumentované nahrávky Eltona Johna.
Složil smyčce a žestě
v největší instrumentální skladbě v dějinách „Love's Theme“.
Glen Campbell byl kytarista ve studiu s Genem Pagem.
Rozjel vlastní televizní pořad.
Kdo by čekal, že mi to pomůže? Ale uvolnilo se pro mě místo.
Gene Page mě pozval na nahrávání s Barrym Whitem.
A vzpomínám si, že Barry hrál nahlas písničku
a v popředí znělo pískání vlaku.
Já jsem z Detroitu
a šel jsem k magnetofonu.
Reproduktory hrály hlasitě, všichni se bavili.
A já jsem dostal nápad na píseň,
tak jsem šel k magnetofonu, stiskl stopku
a hudba přestala hrát.
A Barry řekl: „Co to ku*** je?“
Říkám: „Promiňte, pane White, je to skvělá píseň, ale mám nápad.“
A nevím, co viděl, ale podíval se na mě a řekl:
„Tak sebou pohni a zahraj to.“
Začal jsem hrát a jemu se to líbilo.
Přestal jsem, protože jsem říkal:
„Přetočte to, zahraju to celé.“
A on: „Hraj dál.“
Takže v záznamu je mezera
asi jeden a půl taktu, kde nehraje kytara.
To mačká tlačítko a říká mi: „Hraj dál.“
Tak jsem hrál dál a je to nahrané. Jsme nejlepší přátelé.
Manažer Barryho Whitea bydlel nade mnou.
Zastaví ve svém bílém Mark VII
a zaparkuje před bránou, kde byly dveře,
protože je to Barry White.
Nebude parkovat na ulici,
parkuje tam, kde je to pohodlné.
Vystoupí z auta, vidím ho.
Tak běžím, sednu do auta a objedu to,
protože mu chci zahrát písničku. Ale bohužel
zaparkoval moc blízko, takže když jsem to spustil,
brána zvedla jeho auto,
pak brána spadla na jeho auto,
vytrhla se z budovy a spadla.
A on: „Díky, Rayi, to jsem potřeboval.“
A já: „Promiňte, ale musíte si poslechnout moji píseň.“
Věřili byste, že jsem ho stejně posadil do auta?
Mohl mi dát ránu, že?
Posadil jsem ho do auta a pustil mu písničku.
On si vzal tu písničku domů, napsal k ní slova
a je to „You See the Trouble with Me“.
Na světě byla dvakrát číslo jedna.
Prodali jsme šest sedm milionů desek.
Barry White nepotřeboval na albu žádnou moji skladbu.
Nic. Prostě nepotřeboval. Byl nejprodávanější umělec
v té době. Tečka.
Barry nebyl na skladby zvenčí,
ale kvůli Rayovi udělal výjimku a měl velký hit.
Kdo tě nejvíc zaujal? Kdo...?
Chlapík v Kalifornii, Barry White.
Vážně, když jsi sem přišel? Co ses z jeho práce naučil?
Byl jsi studiový muzikant.
Líbí se mi ta jeho rychlost. Tři hity za den.
O to se snažím. Ještě jsem na to nepřišel.
Barry White dělal věci zvláštně.
Řekl: „Zaplatím vám trojnásobek,
ale chci osm písniček.
Můžete to dělat dvanáct hodin nebo tři hodiny a jít domů.
To je mi fuk. Dostanete stejně.
Tady jsou na to peníze.“
A tak jsme jednou udělali „You're My First, Last And Everything“,
„Can't Get Enough of Your Love“
a „Love's Theme“ za jeden den.
Všechno za jeden den.
DAVID FOSTER PRODUCENT A HUDEBNÍK
Nevím, odkdy znám Raye, ale do města
a na scénu vtrhnul jako bouře.
JAY GRAYDON STUDIOVÝ KYTARISTA A PRODUCENT
Měl jsem to štěstí, že jsem byl hlavní kytarista studia.
Jednou jsem přišel na nahrávání
a vedle mě seděl jeden chlapík.
Říkal jsem si: „Snad bude dobrej.“
Po prvním hraní jsem byl přesvědčený,
že je to nejlepší rytmický kytarista, jakého jsem kdy slyšel.
LEE RITENOUR KYTARISTA
Ray je nejlepší žijící rytmický kytarista.
Je prostě borec.
Má neuvěřitelný funky rytmus,
jaký nikdo ve městě neměl.
Když byl Ray mladý, nebyl skromný.
Jestli vás zajímá, jak byl dobrý, zeptejte se ho.
Vnímali nás jako „mladé sexy kytaristy“.
Když jsem poznal Raye Parkera jr.,
Ray mi potřásl rukou a říká:
„Jsem nejlepší kytarista na světě.“
Usmál jsem se a říkám: „To se uvidí.“
Myslím, že je skvělý a že i tehdy byl skvělý.
Ale kdyby to řekl,
jednu bych mu vrazil.
Co na to říct? Je to Ray Parker.
STEVE LUKATHER KYTARISTA, TOTO
Usmál jsem se a řekl, že jsem to slyšel.
Ray je sebevědomý muž.
Je velmi sebevědomý. Mimochodem,
není to nejlepší kytarista.
Ale je vážně moc dobrý.
Ten člověk přišel se stylem,
jaký nikdo z nás neslyšel
předtím a ani potom.
Tihle kluci jsou moje rodina a máme k sobě blízko.
Je to taková láska a respekt,
že to nedokážu vysvětlit své ženě.
Nedokážu to vysvětlit přátelům.
Musíte být jedním z nich,
abyste pochopili, co to je a jak je to důležité.
Všichni se navzájem máme moc rádi
a víme, že jsme si to nejlíp užili.
Bylo to nejlepší období našeho života.
S Rayem máme zvláštní pouto,
což je jeden mozek, čtyři ruce a dvě kytary.
Doslova. Jako bychom si navzájem četli myšlenky.
Mozky jsou propojené.
Zbožňujeme, co hraje ten druhý,
navzájem se skvěle doplňujeme
a máme tak podobný rytmus a styl, že je to...
Je to kouzelné.
Když někam vejdeme, a je nás tam víc,
jako bychom se vrátili do let 1976, 1977.
Jsme jako malí kluci v oblecích starců.
Byly to nejlepší chvíle mého života.
Hrát s kluky ve studiu byly nejlepší dny života.
Bezkonkurenčně nejlepší dny,
-nejlepší období mého života. -Hudebně plodná doba.
V hudební branži bylo ještě hodně peněz.
Všichni byli stále nadšení.
Kupovaly se desky, lidi hráli. Spousta práce.
A být v takové době s těmi umělci,
-kteří chtěli muzikanty jako my. -Jo.
Když mi zavolali, ať zahraju na desce Billa Witherse,
asi se o mně od někoho doslechl,
ale desky Billa Witherse jsem miloval.
Tak mi to přišlo skvělé. Budu hrát s Billem Withersem.
Když mrknete na zadní stranu alba,
vidíte mě v plavkách, jak jím grilované maso
a ležím na trávě. Je to zábava.
Jeli jsme k Billovi, on rád mluví,
tak začal svou píseň a já si říkám:
„To by mohl být jeden z jeho hitů.“ Jako jeho ostatní hity.
Vymyslel jsem takový refrén na kytaru.
Lidi hrají různé kytarové party,
ale tohle je kytarový part té písně.
Písničku „Jojo“
hráli Ray a Steve Lukather.
Je to tahle vytrvalá věc,
kterou Ray svým stylem vnese do skladby.
Tohle prostě Ray dělá.
Vždycky přijde s něčím dobrým
a mám ho moc rád, tak se s ním vídám.
Co si myslíš
Co teď cítíš
Co ty víš
Aby to bylo skutečné
Je tu se mnou Cheryl Lynn.
Lepší to být nemůže. Luther Vandross zpíval duety
-s Cheryl Lynn. -Proboha, neříkej.
Nikdo mě nepožádal, abych s ní zazpíval duet.
-Ráda si s tebou zazpívám. -Vážně?
-Kdykoliv. -Čas na závazky, chápu.
-Máš závazek. -Kdykoliv. To je můj člověk.
...víš
Aby to bylo skutečné
Řekla jsem...
Co teď cítíš
Řekla jsem...
Když jsme dělali „Got To Be Real“,
bylo to jako odpálit baseballový míček,
když prvně držíte pálku: „Jak se s ní máchá?“
Ten míček už pak nikdo neviděl, byl pryč.
Hned, jak jsme dohráli,
a měli jsme nejlepší muzikanty,
říkali jsme si: „To zní dobře.“
To je ono.
A můžete si to brát, jak chcete,
ale co jiného se mělo stát? Všichni se vyřádili.
Zvuk byl skvělý, mix byl skvělý. Všechno bylo báječné.
Aby to bylo skutečné
Musí to být skutečné
Aby to bylo skutečné
Musí to být skutečné
Aby to bylo skutečné
Ne, ne, ne, ne
Musí to být, zlato
Udělal jsem instrumentální verzi, kterou hráli na rádiu WAVE.
Je jako jazzová nahrávka. Jmenuje se „After Midnite“.
Ptáte se, proč jsem si vzal tuhle kytaru místo jazzové
nebo nějaké jiné? V té době
jsem byl vlastně trochu líný,
tak jsem popadl tu nejbližší kytaru.
Herbie Hancock je hudební majestát.
Herbieho jsem poznal
v San Franciscu v Automattu.
Volali mi, že budou hrát jazz.
Celý život studuju...
Hraju... Jen pár not.
A nezapomenu, jak mě
Herbie při prvním nahrávání zastavil a říká: „Co to děláš?“
Je pravda,
že můj základ je v jazzu.
Což není Rayův základ.
Říkám si: „S Herbiem Hancockem si dáme jazz.“
A on: „Ne, kvůli tomu ti nevolám.
Všichni říkají, že skvěle hraješ na rytmickou kytaru.
Chci to slyšet.“
Ray byl pro mě důležitý,
protože dokázal dodat rytmus
jako nikdo jiný.
Říká: „Může to zahrát někdo jiný.
Zavolal jsem tobě, dej mi ten styl a ten rytmus.“
A já jsem byl v šoku.
Jako by mi jednu vrazil.
Počkat, tohle jsem nemyslel.
Takže za necelých 60 vteřin
jsem musel úplně změnit svůj myšlenkový vzorec.
Zažili jsme neuvěřitelně krásné chvíle.
Pracoval jsem u něj doma ve studiu na písničce.
Měl tam rychlé akordy a já říkám: „Brzdi.“
Řekl: „Fajn, to je ono. Víc nepotřebujeme.“
A já: „O čem to mluvíš?“
A on: „Ty akordy, které jsi teď zahrál.
Stačí nám jen první čtyři.“
„Napíšu ti skladbu podle toho, cos hrál dvě vteřiny,
když zpomalíš ty akordy.“
A vycházelo to tak dobře,
že uprostřed nahrávání,
které on platí,
jsem vzal jeho vybavení, naložil do auta,
naložil jeho do auta, odvezl ho ke mně domů do studia
a říkám: „Teď to zahraj tady.“
Píseň, kterou jsem odvodil od té jeho, se mu tak líbila,
že jsme šli na půl.
Tu píseň pak nahrál na jednom ze svých alb
se zpěvačkou.
„Tonight's the Night“ od Raye Parkera jr. a Herbieho Hancocka.
Chaku Khan jsem poznal v Chicagu.
Přišla za mnou a říká: „Poslechni si tuhle nahrávku.“
Díval jsem se na ni a měl jsem s ní jiné plány.
Říkám jí, ať to pošle na adresu v San Franciscu,
protože nespolupracovala s tím, co jsem dělal.
Ale to byste neřekli, že o rok později
jsem napsal písničku s Groove
a měl jsem tam skvělý kytarový riff...
Pamatuju si to ze střední.
„Kdo to hrál?“ Je to Ray Parker? Co je to za frajera?
Osmnáct? Byl tak mladý?
Ale pamatuju si to sólo.
Chtěl jsem, aby to udělal Stevie, ale nechtěl.
Barry to taky nechtěl.
A Andre Fischer povídá:
„Udělá to naše kapela Rufus.“ A já: „Co je Rufus?“
Nikdy jsem o té kapele neslyšel.
Ale nikdo jiný to nevystřihne.
Dobře, přichází Chaka.
Nebyl jsem tam, když to zpívala, ale přišla,
dokončila text, zazpívala to a nikdy na to nezapomenu.
Pak jsem si tu skladbu poslechl a říkám si: „Ona umí zpívat.
Fakt umí... Kdo je to?“
Potlesk pro Rufus.
Miluj mě správně
Co je to s tebou?
Drž mě pevně
Proč ti musím říkat, co máš dělat?
Úsměv, úsměv
Není žádné překvapení
„You Got the Love“ je hodně funky.
To se jim povedlo.
Co vidím ve tvých očích
Příběh jde
Do mnohem větší hloubky
Než oko vidí
Jo, je to tak
Máš tu lásku
Dej mi sílu
Jede to, prostě...
Nejde to zastavit
a takový je prostě Ray.
Ať je to cokoliv
Nedokážu bez toho být
Sedli jsme si s Chakou a ona říká: „Ani si mě nepamatuješ, co?“
A já: „Co? Nikdy jsem tě neviděl.“
A ona: „Ale jo, už jsme se potkali.“
Tak mi připomněla, co jsem udělal špatného.
Kdybych si poslechl její kazetu a nemyslel na něco jiného,
asi bych tu kapelu vlastnil.
Mohl jsem ji získat. Chtěla se mnou podepsat.
Je to vážně ironie,
že o rok později mám hit se stejným hlasem.
Potřebuju tě
Je tak milá, že mi odpustila,
a od té doby jsme přátelé.
Udělalo to ze mě písničkáře.
Lidi si mě začali všímat.
Dodalo mi to sebedůvěru jít dál,
udělat další písničky. „Kámo, jsem v rádiu.“
Mimochodem, slyšet svou píseň v rádiu bylo neuvěřitelně krásné.
Jen ji slyšet. Dřív jsem celý den
poslouchal rádio, abych slyšel svou píseň
a mohl si zahýbat hlavou. To bylo báječné.
Jednou jsem nahrával pro producenta Jeffa Barryho.
Jeff vzal kytarový part, který zněl...
A vzali můj kytarový part
a udělali z něj něco jiného.
Ray se nad rámec povinností
zhostil znělky Dona Kirshnera.
Doslova to napsal.
ROCKOVÝ KONCERT DONA KIRSHNERA
Taky mi za to nikdo nezaplatil. Žádné uznání.
To je neodpustitelné.
To je jeho kouzlo.
Jeho jam. Jeho věc.
A nezískal za to uznání.
Ale na tom kytarovém partu je zajímavé,
že každý poznal můj styl hraní
a každý ho pozná, když to slyší.
„To zní jako Ray.“
„Dostals za to něco?“ Ne.
Jako studiového muzikanta si vás najímají.
Obvykle zahrajete tři songy za tři hodiny.
A v ten den jsme měli pauzu
mezi dvěma tříhodinovými nahráváními pauzu na oběd.
Já jsem doma napsal píseň
s takovým rytmem,
ale chtěl jsem si ji poslechnout s bicími, basou a klávesami,
abych slyšel ten svůj rytmus.
Když na konci pauzy přišel ten producent,
řekl: „To se mi líbí. Můžeme to použít pro Lea Sayera?“
Hned jsem mu řekl: „To je moje písnička, počkejte.
Napsal jsem ji doma, o čem se bavíme?“
Řekl: „Dám vám podíl,
chcete zavolat právníkovi?
Je to super, nahrajme to.“
Tak jsem tu nahrávku složil,
ukázal kapele, co má hrát, všechno nahrál
a nikdy nezískal uznání.
A byl to největší hit Lea Sayera
„You Make Me Feel Like Dancing“.
Mám z tebe chuť tančit
Chci protančit noc
Mám z tebe chuť tančit
A ta píseň byla R&B píseň roku,
získala Grammy.
Bylo to zničující. Sedím doma u televize
a chlapík, kterého jsem nikdy neviděl, dostává mojiGrammy.
Lea neznám.
MCKINLEY JACKSON ARANŽÉR
Znám Richarda Perryho
a nemám k němu žádný komentář,
protože jsme se srazili hlavami, řekněme totak.
Má velkou zásluhu na mnoha skvělých věcech.
Nechám to tak, ale...
Když nad tím teď přemýšlím,
neuvedl mě na desce Pointer Sisters.
Mnozí z nás byli na nahráváních a vidíte, že se něco děje.
A když se pak uvádí jména a někdo tam chybí...
Takový je tenhle byznys a je to otrava.
Jak říkám, sedíte tam a očekává se, že tomu dáte všechno.
Někdy tomu dáte příliš a nedostanete za to dost.
Tak už to prostě chodí.
Ale Ray nebyl naštvaný, vyrovnal se s ním.
Jo, představa byla
mít 15 let praxe ve studiu,
a pak je lepší jít dál. Stát se aranžérem,
producentem, umělcem.
Hned mu došlo:
„Nedám všechno, co umím,
za pár set dolarů denně.“
LEE RITENOUR KYTARISTA
Jako studiový hráč jste byli součástí skládačky.
Jeden dílek.
Já jsem chtěl být celá skládačka. Ray taky.
Ray měl v sobě oheň a rád skládal písně.
Měl velké sny
a myslím, že dokonce předčil své vlastní sny.
Stanovil si cíl a pak ho překonal.
K tomu dělat víc mě motivovalo,
že jsem se o Vánocích vrátil domů do Detroitu a napsal dvě písně.
„You've Got the Love“ pro Rufus a Chaku Khan
a „Always Thinking of You“ pro Love Unlimited Orchestra
a Barryho Whitea.
Jedu domů a říkám si: „Páni, jsem kytarista,
ale napsal jsem dvě písničky. Je to tu, mám to rozjeté.
Je to můj první rok v L.A. a jsem úspěšný.“
Přijel jsem domů k mámě.
Podívala se na desku a řekla: „Já tě nevidím.“
A já: „Mami, mě neuvidíš.
Já nejsem na desce, napsal jsem tu píseň.“
„Co to znamená?“
„Že jsem vzal tužku,
napsal akordy a text.“
„Kde je tvoje jméno?“ „To je na etiketě.“
Vzala desku a povídá:
„Přines mi lupu.“
Takže drží lupu.
Dělá takhle, snaží se najít moje jméno a stojí tam:
„R. Parker.“
I moje matka něco věděla o psaní na stroji. Říká:
„Ještě jedno písmeno a mohli ti napsat Ray
místo té tečky. Mohli ti napsat Ray.
Nemohli ti dát celé tvé jméno?“
Nemusím říkat, že když jsem přijel na Vánoce,
měl jsem takhle velké ego, a před odjezdem se takhle zmenšilo.
A to mě motivovalo, abych všechno rozjel.
Ray byl na deskách s hity,
kterých se prodaly miliony, ale nebyly to jeho desky.
Toužil se stát hvězdou.
Snil o slávě,
protože vždy snil o slávě,
a jeho sny se splnily.
Zapřisáhl jsem se,
že musím nahrát desku s mojí fotkou a jménem
na přední straně,
aby moje máma věděla, co dělám.
Gene Page mě pozval na nahrávání s Rayem,
což bylo hned po tom jeho demu „Jack and Jill“.
Slyšel jsem to a říkal: „To zní jako hit.
Myslím, že budeš mít hit.“
Jsme na pódiu pro Gena Page. Bylo to pro Osmonds.
A Gene odpočítával tón:
„Raz, dva.“
Najednou ve sluchátkách slyším „Jacka and Jill“.
Ray přiložil svůj kazeťák
ke kytarovému mikrofonu na zesilovači a bylo to...
To byla teda odvaha.
„Chci, aby všichni slyšeli můj song.“ A já: „Jo, co takhle o pauze?“
Proč myslíš
-Že Jack proklouzl dolů -Proklouzl dolů
Protože potřeboval lásku
Lásku, kterou nedostal od Jill
Jo, je to tak
Proč myslíš
-Že Jack proklouzl dolů -Proklouzl dolů
Začal mluvit o nějaké písni, kterou napsal.
Říkám si: „Bože, on píše píseň.“
A pak začne hrát „Jack and Jill“.
„Jack proklouzl dolů,“ a bylo to dobré.
Okopíroval jsem píseň tria Holland-Dozier-Holland.
Líbily se mi ty písničky „Fí-fáj-fou-fím,
někoho tu cítím“.
„Někdo spí v mojí posteli.
Někdo mi vypil nejlepší pití.“
Měli jednu písničku.
„Když tancuješ, musíš zaplatit dudákovi. Zeptej se mámy.“
To byla skvělá písnička.
Takže měli takové písničky a texty.
Hudba byla skvělá a text byl skvělý.
Říkal jsem si, že hudbu zvládnu, protože hraju na kytaru,
ale musel jsem zapracovat na příběhu, aby vypadal tak, jak má.
Textově to vyložil tak dobře,
jako by to byla dětská říkanka,
ale udělal to sexy a usmíval se.
A prostě zahrál tu písničku.
A já si říkal: „Sakra, tohle je hit.“
Nikdo to nedokáže bez pomoci.
Jedna z mých nejlepších kamarádek, Carole Childs,
vzala svému zaměstnavateli „Jacka a Jill“
a odnesla ji Cliveu Davisovi.
Poslechl si ji. Nikdy nezapomenu, že měl zavřené oči.
Dělal tohle a já si říkám: „Je to dobře, nebo špatně?“
Protože jsem ho předtím neznal. Nevím.
A když na konci otevřel oči, řekl: „Pusť to znovu.“
Byly to ty písničky. Jeho rukopis. Byl to vynikající autor.
CLIVE DAVIS MANAŽER NAHRÁVACÍ SPOLEČNOSTI
„Jack and Jill“ měla úžasný text, který z ní udělal hit.
Clive Davis nebyl jen manažer, ale člověk,
který si sedl, poslouchal, co říkám, a jako by to nestačilo,
tak když jsem mu všechno řekl,
říkám mu, že nemůžu podepsat smlouvu, pokud nevezme Carol.
Obětovala se a dostala vyhazov, aby mě sem dostala.
Takže nevzal jen mě.
Vzal i Carol, čímž u mě neuvěřitelně stoupl.
Jill
Máma potřebovala slyšet moji píseň v Detroitu.
Al Perkins z WJLB se zeptal: „Kde je tvoje máma? Zavolej jí.“
„Jedinou píseň, kterou budu hrát
příštích 15 minut, bude ta tvoje.“
Zahrál ji čtyřikrát v řadě,
aby máma slyšela v rádiu moji píseň.
Byli jsme v pohodě.
Rayi Parkere jr., těší mě.
FM, AM. Hodně vybavená... A co to máte...
Toho jsem si nevšiml. Rádiový volič.
Raydio byl jeho výtvor.
To napsal Ray Parker jr.
„Two Places at the Same Time“, „The Other Woman“,
„You Can't Change That“.
Miláčku, vždycky tě budu milovat Slibuju, že tě budu navždy milovat
Protože jsi pro mě všechno A to nezměníš, ne, ne
Nemůžeš nic udělat ani říct Hodně jsem o tom přemýšlel
A prostě to takhle cítím A to nezměníš
Protože jen tebe miluju A to nezměníš
Jen tebe potřebuju A to nezměníš
Jen tebe miluju
A to nezměníš
Jen tebe potřebuju A to nezměníš
Z jeho myšlení o skupinové mentalitě
až po zrod samostatného umělce,
tam jsem cítil silně, že je to opravdu Ray.
Museli jsme na to jít postupně, protože se trochu styděl.
Byl to skvělý studiový virtuózní kytarista.
A dalo to trochu práce,
aby se postavil k mikrofonu a cítil se příjemně.
Takže to bylo Raydio. A pak Raydio s Rayem Parkerem jr.
A nakonec Ray Parker jr.
Z jeho kapely jsem se s nikým nesetkal.
Žádného člena neznám. Totiž...
Takže jsem s nikým neměl co do činění.
V podstatě byl od začátku sólový umělec,
který přijal jméno kapely, protože byl příliš plachý a zdrženlivý,
aby ukázal své vlastní jméno.
Ale já jsem se setkal a jednal jen s ním.
Nikoho z kapely jsem nepoznal.
Takže pro mě byl vždycky jen Ray Parker jr.
Žena potřebuje lásku Stejně jako ty
Nenalhávej si Že to tak není
Může dělat hlouposti stejně jako ty
Na „A Woman Needs Love“
je několik jedinečných věcí.
Za prvé, je to první píseň, kterou jsem zpíval celou sám.
Napsal jsem ji Arnellovi, ale ve špatné tónině.
Vyšperkoval jsem nástroje, líbilo se mi to, znělo to dobře.
Nepodíval jsem se, jestli to může zazpívat.
A musím Arnellovi nechat,
že mi řekl: „Děláš na tom celou věčnost.
Máš dobrý hlas. Zní to dobře. Pusť to Cliveovi, co on na to.“
Žena potřebuje lásku Stejně jako ty
Nenalhávej si Že to tak není
Může dělat hlouposti stejně jako ty
Když to Clive slyšel, řekl: „Jasný hit. Hotovo.“
To poselství bylo silné.
Děvčatům se to tehdy moc líbilo.
Situace žen byla velmi zajímavá, hlavně v rádiových stanicích,
protože tehdy jste si museli zaplatit agenta,
aby prorazil dveře a dostal vás do rádia.
Ale tahle skladba to moc nepotřebovala.
Holky mi kupovaly dárky. Od jedné jsem dostal televizi.
A programový ředitel, což je většinou muž,
říkal: „Nevím, jestli to zahraju.“
Dívka, která zvedala telefon,
říkala: „Vy nezahrajete 'A Woman Needs Love'?“
Donutili je to zahrát, byla to velmi zajímavá skladba.
Nezapomenu, jak mi agent říkal:
„S touhle písní to jde snadno. Musí ji zahrát.
Jinak jsou proti ženám.“
-A pokud máš rozum -Stejně jako ty
Přestaň dělat hlouposti Hej, hej
Protože ona přestane taky
Stejně jako ty
Máma s tátou na to doma tancovali.
-Třeba o Vánocích. -Jo, jasně.
Víš, nastoupili
třeba v pátek večer, když hráli karty a pustili hudbu.
Proč ses najednou rozhodl,
že místo, aby ses vmísil mezi ostatní, uděláš si vlastní věc?
Hity dělám už dlouho, ale rozhodl jsem se, že si udělám vlastní.
Mohl jsi být Ray Parker jr. hned od začátku.
Přesně.
Ale trvalo to opravdu dlouho,
než jsi vůbec souhlasil, že řekneš „s Rayem Parkerem jr.“,
a pak ten sólový aspekt.
Vždycky to byl jen Ray a já.
V tomto pokoji v tomto hotelu bylo něco srovnatelného.
Neuvěřitelný zážitek, takže mockrát děkuju.
Jeho hlas mi přišel... Bude to znít divně, ale měl sexy hlas.
DAVID FOSTER PRODUCENT
Má jemný hlas. Není to Marvin Gaye.
Není to James Ingram. Ani žádný Bruno Mars.
Ale fungovalo to.
A ty písně si dokonale ušil
pouze pro svůj hlas, a to je samo o sobě hodně kouzelné.
On prostě věděl, pro koho píše.
Psal pro Raye Parkera jr., a dělal to dobře.
Sexuální symbol. Bylo to dobře, nebo špatně?
Je to vtipné. Byl jsem vysoký chlap s kytarou.
A asi po druhém nebo třetím albu se do mě holky fakt zabouchly.
Ale počkejte. O tři roky dřív jsem nebyl takový fešák.
Podíval jsem se do zrcadla. Je to stejnej chlap, že?
Ale vezmu to tak, jak říkáte.
Nezapomeňte,
že k tomu musíte přidat pár věcí.
Musíte přidat sílu hvězdy.
Je jedno, jak slabí nebo brzy jste ve hře,
status celebrity vždycky pomůže,
pokud jde o dámy.
Pomohlo by to, kdybyste byli malí, tlustí
a měli jedno oko.
Ray jako sexuální symbol...
ELAINE PARKER RAYOVA ŽENA
Mám to říct?
Ray si myslel, že je sexuální symbol. Že je... že byl... ne, je.
Promiňte. Je to těžké.
Můj táta jako sexuální symbol. Tak to já nevidím.
To nevidím.
Všechny ty časopisy mě rozesmály.
Když jsem hledal jeho jméno,
připadalo mi to vtipný.
Ale když přemýšlím o jeho dnešní osobnosti,
neumíte si představit, že...
Je strašně praštěný a hrozně legrační.
Je těžké si to představit. Viděl jsem pár fotek.
A... Nejlepší bude vám to ukázat.
Čirou náhodou tady mám pár věcí.
Na této fotce se mi líbil ten prsten,
který bych rád zdědil.
Vypovídá to o tom... Podívejte i na ty zlaté hodinky.
Některé ty fotky mě rozesmějí, ale tady máte sexuální symbol.
A nesmíte zapomenout na tuhle. Ale tady to chápu.
Když mluvíte o sexuálním symbolu, taky tady.
Viděli jste někdy, počkejte, černošského Willyho Wonku?
Jsem jeho syn, takže jestli je sexuální symbol,
tak jsem z těch genů možná zdědil jeden nebo dva geny.
RAY PARKER III SYN
Dobře, pořád ho v duchu vidím
jako sexuální symbol, do kterého jsem se zamilovala.
Žil jsem dokonalý život. Všechno šlo skvěle.
Moje hudba si vedla skvěle. Byl jsem zdravý.
Všechno bylo báječné. Ale onemocněli naši.
Rodiče byli pro mě to nejdůležitější v životě.
Někdo mi řekl... Myslím, že manažer.
„Proč nejedeš na víkend za rodiči?
Vrátíš se a dokončíme tu desku.“
Ale ne, o tom nemluvím.
Bylo to poprvé v životě, kdy jsem se ocitl v mrtvém bodě
a nevěděl, co mám dělat.
Podepsal jsem smlouvu s Geffen Records
a platil jsem pokutu za každý den zpoždění.
Zpozdil jsem se o 400 dní a platil jsem několik stovek dolarů denně.
Řekl jsem právníkovi, ať mi vyjedná novou smlouvu,
protože mě zasáhlo a rozrušilo, co se dělo s mými rodiči.
Nemohl jsem skládat písničky,
nemohl jsem na nic myslet.
Nemohl jsem jet na turné, protože jsem se vrátil do Detroitu.
Chtěl jsem se postarat o mámu a tátu.
Nehrál jsem hudbu. Několik let jsem nedělal nic.
Nejdřív jsem se doslechl o tátovi.
Dostal rakovinu, rakovinu močového měchýře.
Bylo to, jako bychom spolu chodili první rok nebo dva,
když jeho otec prodělával rakovinu.
Ani jsem si nevšiml, že máma má Alzheimera,
protože jsem se tolik věnoval tátovi.
Obojí se dělo současně
a bylo to pro mě opravdu zničující.
Láme mi srdce, že nechali Detroit takhle skončit.
Je to můj začátek.
Holland-Dozier-Holland, Motown, automobily, prostě všechno.
Smokey Robinson, Marvin Gaye, Stevie Wonder.
Je to pozitivní motivační síla.
Někdo by s tím měl něco udělat.
Sním o tom, že každý by měl přijet do Detroitu,
že se to tu vrátí do starých kolejí
a zase se to stane nádherným místem.
Mám neuvěřitelně krásné vzpomínky
na ten dům za mnou.
Vážně mi to láme srdce, že ten dům nechali zchátrat.
Kéž bych ho mohl koupit, opravit a udělat z něj letní sídlo.
Všichni rodiče v téhle čtvrti
se starali o děti.
Bylo to pozitivní. Hudebníci v celé čtvrti.
Aspoň čtyři nebo pět. Nathan bydlel kousek.
Ollie bydlel nade mnou. Lynwood bydlel za rohem.
Bylo skvělé tady vyrůstat.
Tady v Detroitu byly skvělé příležitosti.
Muzikanti z Detroitu patří mezi nejlepší na světě.
MUZEUM MOTOWN
Motown bořil bariéry, protože jako první
se dostali do žebříčku Top 40 rádia CKLW.
Hodně se o to zasloužila Rosalie Trombley.
Motown změnil tvář Ameriky, jak jsme ji znali.
Přešlo to od rasové hudby,
nebo jak se říkalo černošské hudby, k všeobecné hudbě.
Motown sjednotil svět.
Jsem pyšný, že jsem z Detroitu a patřím do toho snu.
Vychovali mě, abych měl rád každou kulturu.
JAY GRAYDON KYTARISTA A PRODUCENT
Rodiče mi nevymyli mozek.
Ale uvnitř Spojených států jsou lidé vychováváni k rasismu.
A to není v pohodě.
Pořád se to různě děje a je mi z toho zle.
Nejdřív nás sem přivedete.
Nutíte nás budovat tuhle zemi.
Pak nás chcete ubít k smrti, protože chceme být občany.
Chceme být součástí této země.
Pokud jde o svobodu, spravedlnost a rovnost,taky nám to dejte.
Dnes je to asi ještě těžší.
Musíme se mnohem víc kousat do jazyka, protože vás zabijí.
Doslova vás zabijí.
Neříkám, že dnes je ve světě větší rasové napětí,
ale jsme na vrcholu vzpoury.
Zklamala mě politika, co se děje v Americe,
a země je rozdělená tak, jak nebyla od 60. let.
A nevím, jak to napraví.
Není pochyb, že Ray měl tvrdou výchovu.
A co se jeho týče,
že ho zbila zjevně ignorantská policie,
která využívala rasu a strach
a svou zášť vůči někomu,
s kým měl Bůh větší plány, je smutné.
Jsem si jistý, že život zmlátil je.
Myslím, že se rasismus hodně zametá pod koberec,
ale některé dnešní situace je odhalují.
Z negativní situace se dá udělat pozitivní.
Jak z toho můžu vytvořit hodnotu?
Na hudbě je nejlepší to, že je to mezinárodní jazyk.
Podle mě zachraňuje svět
a taky změní svět,
protože lidé všech kultur poslouchají určitý rytmus nebo hudbu
a líbí se jim to. A to podle mě lidi sbližuje.
Žádná slova nikomu neublíží. Žádné hádky.
Jen poslouchají hudbu a skvěle se baví.
Pokud jde o to, co v životě dokázal,
tak dosáhl požehnání
v podobě práce na své hudbě a objevování svého nadání.
Takže nakonec zvítězil.
A nenávistníci prohráli.
Myslel jsem, že moje kariéra skončila. Že už je po všem.
O rok později mi volal Jheryl Busby z MCA,
abych se podíval na kapelu New Edition.
-Uklidni se -Musíš se uklidnit
Dej si pozor
Říká: „Jo, tuhle píseň musíš udělat.“
A já: „Teď se necítím na psaní písně.“
Mám depresi, protože naši jsou nemocní.
Jo.
A on: „Nemusíš ji psát. Chtějí sestříhat jednu tvoji starší.“
Pane od telefonu
Něco je špatně s mojí linkou
Když vytočím číslo svého miláčka Pokaždé se ozve cvaknutí
Šlo o „Mr. Telephone Man“,
což jsem napsal zároveň s „Jackem and Jill“.
Kvůli tomu jsem mimochodem poprvé po dlouhé době letěl do L.A.
Pracoval jsem v Los Angeles s New Edition.
Obědvám ve Spago's, podívám se doleva
a tam byl černý billboard.
A kdykoli jdu do Spago's na oběd, namalují tam něco jiného.
Říkám si, co je to za černý billboard?
Je to jen celé černé.
Pak se tam objevil červený kruh a já jsem nevěděl, co se děje.
Zazvonil mi telefon, volá Gary LeMel
a říká: „Mám film, ke kterému potřebujeme píseň.
Nemáme čas, musí to být fakt rychle.
Jmenuje se to Krotitelé duchů.“
Film měl jít do kin 8. nebo 9. června, a byl duben, možná květen.
IVAN REITMAN REŽISÉR, KROTITELÉ DUCHŮ
Dostával jsem písničky, ale žádná nefungovala.
Slyšel jsem snad 100 popových písniček
a snažil se získat nějakou šablonu.
Jdu se na ten film podívat.
Sednu si s režisérem Ivanem Reitmanem,
který moc neví, kdo jsem.
Popíše mi, co chce, a já si říkám, že to zvládnu.
Vzpomínám si, jak jsem Rayovi pouštěl ten film,
a on byl velmi sebejistý. To si pamatuju.
Řekl: „Myslím, že to chápu, a nebude to problém.“
Měl jsem pár dobrých nápadů na intro:
To jsem měl hotové hodně rychle.
A pak přichází to těžké.
Říká: „Ale já tam chci mít to 'Krotitelé duchů'.“
A já...
Krotitelé duchů Krotitelé duchů
Říkal jsem si, že se to nedá zpívat. To není těžké.
Jsou to hloupá slova... Nejdou zpívat.
Ani za mák jsem netušil,
jak dám dohromady melodii a text.
A pozdě v noci jsem viděl v televizi reklamu na Roto-Rooter
nebo proti hmyzu, kde vytáhnou ty zbraně
a všechno postříkají.
A dole bylo telefonní číslo.
A v tom filmu čtyři
krotitelé duchů s telefonním číslem...
KROTITELÉ DUCHŮ
Volejte, kdybyste potřebovali pomoc.
A já: „To je ono.“
Jde o to zavolat Krotitelům duchů, ne zpívat jejich písničku.
V tom je to tajemství.
Nikdy nedokážu hudebně říct „Krotitelé duchů“.
Takže v písni se volá a odpovídá.
Pořád nemám text, ale mám koncept.
Koho zavoláte? Krotitele duchů. Mám to.
Ale v 9.00 má přijet kurýr, a je 8.30.
Přesně na tomhle místě jsem seděl, když jsem psal
„Ghostbusters“.
Venku čekal kurýr, až bude moct přijít.
Nepustil jsem ho dál.
Zamkl jsem, protože kdybych neměl ani slovo,
nic by mi nezaplatili.
Takže jsem tu píseň napsal tady bez sluchátek,
nazpíval hlavní vokál, který jsme nechali
a který je teď na desce přes tyhle reproduktory.
Pokud se děje něco divného Ve vašem sousedství
Koho zavoláte?
Zpíval jsem ji takhle, když jsem seděl na zemi.
Nahrál jsem to na kazetu a předal kurýrovi.
Pak jdu spát, protože jsem dva a půl dne nespal.
Pak mi volá režisér Ivan Reitman
uprostřed noci.
A povídá: „Ta písnička se mi moc líbí.“
Poslal mi tu písničku asi ve tři ráno.
Bylo to rychlé, to si pamatuju.
Pustil jsem ji a začal jsem se usmívat.
Přesně to trefil.
Je to zajímavé, pochází z Montrealu, možná z vhodnějšího prostředí.
Pořád říkal: „Co to říkáš?“ A on: „Nebojím se žádných duchů.“
A já říkám, že ne. Říkám: „Nebojím se duchů.“
A on: „Nebojíš se žádných duchů?“ Ne, bez „žádných“.
„Nebojím se duchů.“
Na světě není nikdo, kdo se víc bojí duchů a strašidel než já.
Ray, co ho znám, nespí ve tmě.
ELAINE PARKER RAYOVA ŽENA
Musíme mít roztažené závěsy.
Musí být nějaké noční světlo.
Když jsem se narodil, máma nechávala rozsvícenou noční lampu,
takže všude musím mít světlo.
Nikdy nejsem potmě. Spolknu svůj vlastní jazyk. Budu mít křeče.
Myslím, že bych skočil z padesátého patra,
jen abych unikl tmě.
Tak moc mě to děsí.
Když nejsem jeden den
nebo víc doma a vrátím se,
každé světlo v celém domě
svítí.
A on říká: „To bude účet za elektřinu.“
Když jsem zjistil, že se táta bojí tmy...
REDMOND PARKER SYN
Netušil jsem to. Myslel jsem, že táta se nebojí.
Nezapomenu, jak jsme byli na výletní lodi.
Bylo mi 12 a zhasl jsem,
protože jsem otevíral dveře.
Než jsem sáhl na kliku, slyšel jsem...
Slyšel jsem bouchání na zeď
a rychle jsem rozsvítil.
Ohlédl jsem se, on se držel...
„Nikdy nezhasínej.“
Vidím, jak se v domě hýbou věci.
Vím, že doktoři a všichni mi říkají:
„Rayi, musíš pochopit, že ty závěsy se nepohnuly.“
Můj názor zní: „Měli byste to říct
těm závěsům.“ Protože se hýbou.
Každý říká, že Clive Davis je génius,
ale pamatuju si, že jemu se ta píseň nelíbila.
Když Clive slyšel Krotitele duchů,
říkal: „Blázníš? Chceš zpívat duchovi?
Udělali jsme z tebe chlapa. Zpíváš holkám.“
Řekl: „Tohle asi nepůjde.“
A já: „Nemáš smlouvu na album, pokud to nedáš na začátek.
A vážně si myslím, že to musí být první píseň.“
Tak jsem mu nechal poslat ten film soukromě,
aby si udělal soukromou projekci,
a pak jsem mu řekl: „Můžeš dát na album všechny.
Naplníme album. Uděláme soundtrack.“
Pak to bral za skvělý nápad.
Poprvé jsem slyšel píseň, film jsem neviděl,
CLIVE DAVIS MANAŽER NAHRÁVACÍ SPOLEČNOSTI
ale byla to výhra pro všechny.
Chtěli jsme tu píseň dostat ven hodně rychle.
Vzpomínám si, že ta písnička vyšla
týden před premiérou filmu.
Byl to song číslo jedna roku 1984.
Asi za tři čtyři týdny mi zavolal Clive
a já si říkám, že mi řekne, jak postupujemenahoru
a daří se nám.
Říká: „Vyvezli jsme čtyři miliony desek.“
Vyvezli, ne prodali v Americe, ale vyvezli.
Ta deska se dostala na první místo v 52 zemích na světě.
Číslo jedna nebo dvě v 52 zemích.
Vyšla v srpnu.
V únoru mi dali plaketu za deset milionů prodaných desek.
Deset milionů desek se soundtrackem jen do února,
takže jen pět nebo šest měsíců po vydání.
Nevím, jestli film pomohl té písni,
ERNIE HUDSON HEREC
ale myslím, že to fungovalo ruku v ruce.
Z toho filmu jde ohromná nostalgie
a nesl s sebou spoustu věcí.
Myslím, že ta píseň by byla populární,
i kdyby ten film nebyl takový fenomén, jakým se stal,
protože je to působivá píseň.
Ale myslím, že tam zafungovala synergie.
Když půjdete za někým
DAVID FOSTER HUDEBNÍK
bez ohledu na věk nebo generaci,
a řeknete: „Koho zavoláte?“
„Krotitele duchů!“
Tu písničku zná každý.
A podle mě ho ta píseň definuje nejmíň.
STEVE LUKATHER KYTARISTA, TOTO
Není pochyb, že celoživotní dílo...
„Ghostbusters“ bych nikdy nevybral.
Byl to asi jeho největší hit,
ale měl spoustu dalších písní a hitů.
Když někam přijdu, jinou moji hudbu neznají.
Je to pro ně stará hudba.
Od svých 18 let sním o tom
mít hvězdu na Hollywood Boulevardu.
Přistěhoval jsem se sem s rodiči v 17 a myšlenka, že dostanu hvězdu...
Cítím takové požehnání a nadšení.
Dívám se na to a je to splněný sen.
Nemůžu uvěřit, kam to až zašlo.
Je to báječné.
A mám tak rád své fanoušky,
že sem chodím dvakrát až třikrát měsíčně,
abych projevil vděk a uvědomil si,
jaké mám obrovské štěstí. Miluju to.
No vidíte, tak se mi to líbí.
Jak se jmenujete?
-Koho zavoláte? -Krotitele duchů!
Táta je asi ta nejlepší celebrita. Má to moc rád.
S mým tátou nikdy
neuslyšíte historky jako:
„Chtěl jsem autogram a řekl mi ne.“
Táta ne, můj táta kvůli vám přepluje oceán.
Vždycky hraje: „Jste ten a ten?“
„Jo, to jsem já.“
„Proboha!“
Když říká, že jsem rád celebritou,
občas je to otrava, ale myslím si,
že když si lidi koupí můj produkt,
je to, jako by si koupili auto značky Ford.
Když si koupíte auto Ford, pan Ford vás bude mít rád.
Já jsem stejný.
Když si koupíte můj produkt, podpoříte mě.
Svůj životní styl mám jen proto, že se vám líbí můj produkt a podpořili jste ho.
Takže cítím jistou vděčnost každému,
kdo mě doplňuje.
Takže jsem moc rád, že dnes přišel pan Ray Parker jr.
Potlesk pro Raye.
-Páni, ty děti. -Jak se sem dostanete?
Nevím, jak se sem dostanu.
Nejdřív si ale udělám pár selfíček.
Jo, jen do toho!
Zamávejte.
Mám... Podívejme na všechny ty kytary. Svatá dobroto!
V naší škole jsme měli jen klarinety, flétny a podobně.
Říkám: „Máte kytary a bicí. Můžete to rozjet!“
Tohle by byl splněný sen,
když jsem byl malý, že by byly ve třídě kytary.
Cestou sem jsem o tom přemýšlel:
„Co mám říct těm dětem, aby to netrvalo dlouho?“
Nebojte se žít svůj život.
Dřel jsem, protože táta dřel,
a od prvního dne do mě dal všechno.
Pak mi řekl: „Už před tvým narozením jsem začal šetřit,
abys mohl jít na vysokou.“
Abych jako první v rodině dokončil vysokou školu.
Přinesl jsem otci špatnou zprávu:
„Tati, já na vysokou chodit nechci. Už tam jsem, ale chci skončit
a jet na turné s rockovou kapelou.“
„Chci na turné s Rolling Stones nebo Steviem Wonderem,“
což jsem pokládal a stále pokládám za lepší.
Ale jde o to, že jsem mu tehdy zlomil srdce,
když jsem mu vzal jeho sen.
Byl starší než já.
Ale nebojte se žít. Nechoďte do školy s myšlenkou:
„Mám v záloze, že budu sekretářka,“
protože z vás bude sekretářka.
Jestli chcete být rokenrolová hvězda, dejte do toho všechno.
Jako kluk jsem se bál jen jedné věci,
že by mi bylo 40 nebo 50 a nezkusil jsem to.
Můj otec chtěl, abych pracoval v kanceláři.
Měl se mnou tenhle sen,
a můj sen... Můj sen to nebyl.
Nechtěl jsem pracovat v kanceláři.
Nechtěl jsem navrhovat díly do aut ani vyrábět auta.
Chci je jen řídit.
Až jednoho dne zestárnete
a nezkusíte si své sny,
to je to nejhorší, co se může stát.
Když to zkusíte a nevyjde to,
tak jste to aspoň zkusili
a můžete klidně spát.
Ale vůbec to nezkusit je opravdu špatné.
Vidím tu spoustu talentovaných lidí,
takže se za pár let budu dívat na Grammy.
A bylo něco výjimečného, co...?
Jo, přinesli jsme malý dárek.
Nechcete tam jít a ukázat jim to?
Malý dárek. Prosím, vezměte ji.
-Jste připravení? -Jo!
Jste připravení?
Je mi potěšením.
Teď už nemáte žádné výmluvy.
Žádné výmluvy, že?
Děti jsou super. Je brzy ráno.
Jsem nabuzený a strašně nadšený.
Viděl jsem asi 25 nebo 30 dětí, které šílely
a zahrály tady skvělou hudbu.
A dívaly se na ty kytary a na ty barvy,
což mi připomíná, co jsem cítil,
když jsem si kupoval svoji první kytaru Kingston.
A vidíte, jak každý kouká na tu,
která se mu líbí.
Jeden kouká na oranžovou:
„Tohle jsem já, hraju na oranžovou.“
Někdo jiný má karamelovou.
„To jsem já, to je moje parketa.“
Takže doufám, že je to zaujme a inspiruje.
A jak mi říkával táta,
který měl rád, když jsem hrál na kytaru,
že dělám něco pozitivního.
Když trávím tolik času něčím pozitivním,
netrávím čas něčím negativním.
Je to velmi snadná píseň.
Až řeknu: „Koho zavoláte?“
Vy řeknete...
Krotitele duchů.
Ale řeknete to s větším nadšením,
s větší energií, jako že se bavíte.
Jinak to nebude hit.
Dobře, jdeme na to.
Do toho, zpívejte.
Pokud se děje něco divného Ve vašem sousedství
Koho zavoláte?
Krotitele duchů
Tak se mi to líbí.
Pokud je to divné A nevypadá to dobře
Řekněte, koho zavoláte?
Krotitele duchů
Takže mám už dost „Ghostbusters“?
Mám už dost „Koho zavoláte“?
Mám už dost „Nebojím se žádných duchů“?
Mám už dost „Krocení mi dělá dobře“?
Mám už dost „Neslyším vás“?
Mám už dost...?
Ne! Děláte si legraci?
Je to jako osm čísel v loterii a všechna čísla vyšla.
Vrátíte ten výherní los?
Na to se ptám lidí.
Myslím, že „Ghostbusters“ je to největší požehnání.
Podle mě je to to nejúžasnější, co se mohlo stát.
„Ghostbusters“ zná každý
a u všech vyvolává úsměv.
Když se řekne Ray Parker jr.,
všichni udělají totéž.
„Koho zavoláte?
Promiňte, to jsem neměl říkat.“
Vždycky to dělají, a mně to nevadí, jsem to já.
Koho zavoláte?
Jo
Jdeme na to.
Miluju
Jinou ženu
Měl jsem fajn život
Život byl fajn
Než mi vyrazila dech
Jsem jen průměrný chlap
Jen si tak bokem blbnu
Nečekal jsem, že to bude stát za moc
Nikdy jsem nepotkal dívku, která by tolik milovala
Kdo by si pomyslel, že z jednorázovky
Se stane tak žhavá láska
Překlad titulků: A. M. Kroulík Frimlová