הנה בחור שהיה כאן הרבה.
אני מאוד מחבב אותו.
הוא...
הוא לא רק... כן, הוא סקסי, את לא חייבת...
הוא לא רק חתיך, יש לו גם קצת כישרון,
והוא מפיץ אותו בגדול.
בשביל גבר עם כישורים מינימליים, הוא הגיע רחוק.
לא, אתם יודעים, ברצינות, הוא כותב, הוא מפיק,
הוא המהנדס, הוא מנגן על כל הכלים,
הוא שר, הוא עושה הכול, הוא להקה של איש אחד.
זהו ריי פארקר ג'וניור.
הרבה אנשים חושבים שהתעוררתי בבוקר,
כתבתי את "מכסחי השדים", וחזרתי למיטה.
תרשו לי לומר לכם, קרה הרבה יותר לפני אותו רגע.
ריי פארקר ג'וניור
בואו נתחיל מההתחלה.
גדלתי בדטרויט, מישיגן, ואני מאוד גאה בכך,
בגלל שדטרויט, בשנות השישים והשבעים, הייתה ארץ ההזדמנויות.
מוטאון הטילה צל על השכונה שלנו שאי אפשר היה למחוק.
כל ההורים בשכונה... השכונה הייתה כמו גוף אחד.
יכולת לחטוף מכות מכל אם או אב בשכונה
אם היית לא בסדר.
נראה היה שכל ההורים היו אנשים טובים.
כל האנשים היו אנשים טובים.
היו לי את ההורים הכי טובים בעולם.
אבי היה פועל פשוט, שעבד בעבודות כפיים.
הוא עבד במפעל, ברצפת היצור.
הוא ממש רצה שיהיה לי תואר ראשון,
ואהיה איש הצווארון הלבן הראשון במשפחה.
זה היה החלום שלו בשבילי.
זה לא היה החלום שלי.
בערך בגיל עשר,
ראיתי את לאבין ספונפול בתוכנית של אד סאליבן.
היה משהו בגיטרה החשמלית.
חשבתי שזה הדבר הכי מדהים בעולם.
זה ריתק אותי, אהבתי את הצליל,
זה היה מחשמל, ועבורי, זה פשוט היה המעבר למאה החדשה.
בנאדם, זה הדליק אותי, אמרתי לעצמי שככה אפשר להרעיש!
מאז אותו יום, אני מנגן בגיטרה.
המורה הרוחני ששינה את חיי,
המורה שלי, אלפרד טי קירבי,
אלפרד טי קירבי היה איש לבן וגבוה מהגטו.
אני לא יודע איך הוא הגיע לשם,
אבל הוא היה שם, בלב העיר, בבית הספר.
מר קירבי קרא ללהקה "הסטינגרייז" על שמי.
בלהקה כבר היו שניים מחבריי הטובים,
ניית'ן וואטס ואולי בראון.
אולי ניגן בתופים, וניית'ן ניגן בחצוצרה.
לאולי ולניית'ן לא היה מושג שדפקו אותם,
אתה מבין? אני הייתי המנהיג, הלהקה הייתה שלי.
השם היה הסטינגרייז, כמובן.
ניית'ן וואטס, חבר ילדות מנהיג להקת סטיבי וונדר
הסטינגרייז.
אולי בראון חבר ילדות
לא הבנתי שהוא השחיל את השם שלו.
בכל אופן, זה האח שלי.
טוב, הופענו במפגשי הורים ומורים,
בבתי יתומים,
היו לנו הופעות מקומיות, היינו הלהקה הכי חמה.
אנשים חשבו שאנחנו ממש חמודים.
קצת אחר כך, רכבתי על אופניים ונסעתי די מהר.
לדעתי זה היה דגם שכונה "חמש בננות",
אופניים עם חמישה הילוכים.
אני רוכב, אני נראה מגניב,
ואז הורדתי את הרגל ופגעתי במדרכה,
עיקמתי אותה לגמרי, היא נשברה, והייתי צריך לשכב בגבס מהמותניים
כל הדרך למטה, עד הבהונות.
התאמנתי על הגיטרה לפחות 12 שעות ביום,
בכל יום, במשך שנה וחצי,
וכך הגעתי ל-10,000 שעות נגינה בגיטרה.
כשהכרתי את ריי, כבר הייתה לי להקה משלי
שנקראה "דיינסוניקס", ואולי בראון היה המתופף החדש שלנו.
הוא אמר: "יש לי חבר, הוא מעולה, אתה חייב לצרף אותו".
הסכמתי ללכת לשמוע אותו.
הוא אמר, "תקשיב לו בטלפון".
סילבסטר ריברס חבר/מלחין/מפיק
באותו זמן יצא השיר "איים לוזינג יו" של הטמפטיישנס,
ריי השמיע את זה בטלפון, וניגן את כל קטעי הגיטרה.
זה היה מצוין. אמרתי לו להגיד לריי שהוא התקבל.
הלהקה של סילבסטר הייתה יותר מתוחכמת.
ללהקה שלו היו אקורדים,
פסנתר חשמלי מתוצרת וורליצר, כמו שהיה לריי צ'ארלס.
זה הפיל אותך, בחיים לא שמענו צליל כזה,
ואני אמרתי שזה נשמע כמו תקליט.
תנו לי לספר לכם מה לא אהבתי בלהקה.
סילבסטר הכריח אותנו ללבוש חליפות כסופות וחולצות לבנות,
היינו נערים בני 14, מה אנחנו עושים בחליפות כסופות?
זה היה הסגנון שלו, הוא חשב שזה נהדר ללהקה.
כשרואים אותו בימינו, הוא עדיין כזה.
דרך אגב, הוא היה מנהיג הלהקה של מייקל ג'קסון,
עד שמייקל בא לחזרה וראה אותו בחליפה ועניבה,
ופיטר אותו על המקום.
המוזיקה הייתה מושלמת, הוא פשוט לא אהב את החליפה והעניבה.
וככה ריי ואני התחלנו.
גם אחרי כל השנים שעברו,
אחרי שעבדתי עם גיטריסטים מעולים
במשך הרבה מאוד עשורים,
ריי הוא עדיין הבחירה הראשונה שלי.
כשהייתי בן 13,
בילי הנדרסון התקשר אליי, וביקש להתקבל ללהקת הספינרס.
מוטאון, הנה זה בא.
מבחינת הזדמנויות מוזיקליות, היה לנו את מוטאון, את סטאקס,
היו לנו את הולנד-דוזייר-הולנד, היו מועדונים שפעלו בכל לילות השבוע,
אם היית בן 14 או 15, ההורים היו יכולים להסיע אותך,
יכולת לראות שש או שבע להקות בלילה.
ניגנתי באיזו הופעה ברובע הלטיני, והמילטון בוהאנון
נכנס ושמע אותי מנגן.
פגשתי את ריי פארקר.
המילטון בוהאנון מנהיג להקת מוטאון
הוא היה בן 14.
באחד הלילות נכנסתי למועדון,
וראיתי נער מנגן בגיטרה.
הצגתי את עצמי, "אני בוהאנון, מנהיג הלהקה
"של תקליטי מוטאון, ואני אוהב את הנגינה שלך".
המילטון בוהאנון היה המתופף של מוטאון,
אבל הוא גם היה מנהיג הלהקה
שכתב את התזמורים לכל החומרים של מוטאון.
שמעתי אותו מנגן, וזה תפס לי את האוזן.
לא אוזן אחת, הוא תפס שתי אוזניים.
הוא משך אותי הצידה, הוא מדבר בצורה כזאת:
"אני רוצה שתנגן איתנו, עם הגדולים. אני מנהיג הלהקה של מוטאון".
משהו בסגנון, ואני תהיתי, מי הבחור הזה?
על מה הוא מדבר?
והוא אמר: "אהבתי את הנגינה שלך, תוכל לנגן גם עם הגדולים?"
הוא בא לבית של אימי, והבטיח להוריי
שלא יהיו שום סמים ושום אלכוהול.
הוא אסף אותי בעצמו והוריד אותי בבית, כל יום,
אם הוריי היו עסוקים.
רציתי שהוריו של ריי יבטחו בי.
הפכתי מיד לבן משפחה.
כך הגעתי ללהקת הבית במועדון 20-גראנד.
הלהקה הראשונה שנגנה איתנו הייתה גלדיס נייט,
וגם פרלמנט, ג'ורג' קלינטון היה הזמר...
זאת הייתה פרלמנט לפני שהם הפכו לפאנקדליק.
התחלתי לעבוד עם האחים פאנק,
ג'יימס ג'יימרסון, טמפטיישנס, סמוקי רובינסון, מרווין גיי.
בשכונה בה גדלתי, ראית אנשים לבנים רק בטלוויזיה.
חשבתי שאנשים לבנים באמת נמצאים רק בטלוויזיה.
חיינו בשכונה מאוד מופרדת,
שבה לא ראית אנשים לבנים.
אם היית מסתובב בשכונה ומסתכל על השכנים,
כולם היו שחורים.
במועדון, כולם היו שחורים.
כשהדלקת את הטלוויזיה, כולם היו לבנים.
זה מה שהכרנו.
הכול היה מאוד מופרד,
היו קווים מסוימים שלא יכולת לחצות.
העיר הסמוכה לבנטון הארבור נקראת פייר פליין.
ארני הדסון שחקן/מכסחי השדים
לשחורים אסור היה להסתובב בפייר פליין בשעות הלילה.
אם היו תופסים אותך שם, השוטרים היו עוצרים אותך, במקרה הטוב.
אני למדתי בתיכון מעורב,
אבל רק במובן שלשחורים היה מותר ללמוד שם.
היינו מופרדים,
הייתה לנו מערכת נפרדת מזאת של הילדים הלבנים.
גדלנו בתקופה שבה אמריקה דיברה הרבה על חופש,
אבל היא לא הפגינה זאת.
אלף תשע מאות...
וואו, שישים ושבע, לדעתי הייתי בן 13.
אבי ואני יצאנו למסע דיג כי לאבי הייתה סירת מנוע קטנה.
לקחנו אותה לימת אירי כדי לתפוס דגי פרקה,
כי אני אהבתי דגי פרקה טריים.
זאת הייתה הפעם הראשונה בה שמעתי את המילה "מהומות".
לא הבנתי על מה הוא דיבר.
אבל בדיוק הגענו לשדרות דקסטר, והוא אמר:
"אנחנו חייבים להסתובב, יש מהומות".
שאלתי אותו, "מה זה מהומות?"
ארבעה ימים של מהומות, ביזה, והצתות זעזעו את דטרויט.
בהתפרצות הקשה ביותר של מהומות עירוניות על רקע גזעי,
רחובות מגורים שלמים עלו בלהבות.
לפחות 36 בני אדם נהרגו, מעל 2,000 נפצעו,
והנזקים נאמדו בחצי מיליארד דולר ויותר.
המושל רומני מכריז על מצב חירום.
ראיתי שריפות בכל מקום, טנקים נוסעים ברחובות.
התיכון שלנו שימש כבסיס של המשמר הלאומי.
הוא היה במרחק של עשרה רחובות לכל היותר.
אז זה היה די קשה לילד בן 14 או 15 בלבד.
אתם מבינים, זה היה מדהים,
אבל תודה לאל שזה נגמר.
אתה יכולת ממש...
אני הייתי בלב המהומה, יכולתי לראות משם את הלהבות.
ראיתי את המשמר הלאומי נוסע ברחובות,
אלה היו השכונות בהן גדלנו.
אני אומר לכם, הגעתי הביתה, וראיתי מכוניות,
מכוניות עם גג נפתח נוסעות עם ספות על הגג, והמילה "ביזה" נשמעה,
ואני אפילו לא ידעתי מה זה ביזה.
כשצפיתי בטלוויזיה, אנשים זרקו בקבוקים על חלונות,
ושרפו את הבניינים.
והבית שלי, יכולת להסתכל למעלה בצורה כזאת,
ולראות מעליך את הלהבות.
אבל תחנת הדלק הייתה במרחק של שלושה רחובות,
פשוט לא להאמין, אילו דברים קרו פה,
הייתי מבוהל עד מוות, וחשבתי שסוף העולם הגיע,
כי מעולם לא ראיתי דבר כזה, מאז שנולדתי.
זה באמת קרע את העיר לגזרים.
הכול היה קרוע לחתיכות.
כשהלכתי לבית הספר, אחרי כמה שבועות,
כל החנויות שבהן נהגנו לקנות,
כל החנויות נשרפו, נשרפו עד היסוד.
כל החלונות נשברו, וכל הסחורה נגנבה.
זאת באמת הייתה תקופה מפחידה בחיים.
הדבר היחיד שיכולתי לבנות עליו היה ללכת הביתה ולנגן בגיטרה.
הייתי בדרכי לבית הספר קאס טק, וחיכיתי בתחנת האוטובוס.
הבאתי את הספרים שלי, למדתי בקאס טק.
עליתי על האוטובוס, הקו הקבוע שלי,
ארבעה או חמישה שוטרים הגיעו, שלפו אקדחים, ואמרו לנהג לעצור.
חשבתי לעצמי, "אלוהים, מישהו כאן הסתבך".
אתה מסתכל מסביב, עמדתי לעלות על האוטובוס,
הסתכלתי מסביבי כדי לראות מה קורה,
והם כיוונו את האקדחים עליי!
הם תפסו אותי, גררו אותי לסמטה,
אף אחד לא דיבר, ואני לעולם לא אשכח.
אם היו עושים לי את זה היום היו שוברים לי את הזרועות,
אבל באותו רגע, הם החזיקו אותי בצורה כזאת,
על גג המכונית, והרימו אותי מהקרקע.
ושלושה או ארבעה שוטרים נוספים פשוט הכו אותי באגרופים.
זה כנראה היה הרגע בחיי שבו חשבתי:
"זה הסוף, הפעם לא תצא מזה חי".
חברי הטוב, ניית'ן וואטס, מנהיג הלהקה של סטיבי וונדר עד היום,
אימו יצאה למרפסת האחורית,
והיא ניקתה שטיח, מכל הדברים שבעולם.
האל פשוט ריחם עליי באותו רגע,
לגמרי במקרה היא ניקתה את השטיח, היא הסתכלה מלמעלה,
הביטה ישר למטה, וראתה שמכים אותי,
והיא אמרה, "הוא ילד טוב, מה אתם עושים?"
הם רק הסתכלו עליה ולא אמרו מילה,
הם הפסיקו להכות אותי, ונתנו לי ליפול,
ואני שכבתי על הקרקע לזמן מה.
אף אחד לא אמר לי למה הם עשו את זה.
לא עצרו אותי.
הם לא אמרו לי מה הם חשבו שעשיתי.
הם פשוט לקחו אותי לסמטה, והתחילו להרביץ לי.
אתם יודעים...
בנאדם, זה פשוט הרג...
זה הרג את האהבה שלי לספורט ולעוד כמה דברים.
אבל כנראה שכמו כל דבר אחר, הדבר החיובי שיצא מזה
הוא שזה גרם לי לרצות להישאר בבית ולהתאמן בנגינה בגיטרה.
ידעתי שיום אחד, אם אהיה גיטריסט מספיק טוב,
זאת תהיה הדרך שלי לצאת משם.
לצאת מכל הטירוף הזה.
מרווין גיי
בוהאנון הכיר לי את מרווין גיי,
והתחלנו להקליט עם מרווין גיי כשהייתי בן 15.
ההקלטות נערכו בשעות היום.
ככה מתחילים להתדרדר בלימודים, נכון?
ניגנתי בהרבה תקליטים של מרווין גיי,
אבל האלבום שזכור לי יותר מכולם הוא אלבום ההופעה בקולוסאום של אוקלנד.
תודה רבה.
אני זוכר שהתחלנו את ההופעה עם "דיסטנט לאבר", נכון?
פתאום, כמעט הפלתי את הגיטרה,
הצרחות היו כל כך רועשות.
לא היו מיקרופונים בקהל,
אבל בתקליט אפשר לשמוע את הצרחות שנקלטו במיקרופונים של הגיטרה,
במיקרופונים של התופים ושל הבאס.
כשהוא אמר "מאהבת רחוקה",
יש מרווח לפני תחילת הבית,
זה היה הדבר הכי רועש בעולם.
ההופעות של הרולינג סטונס לא היו כל כך רועשות.
מעולם לא שמעתי משהו רועש כל כך, לפני או אחרי הרגע הזה.
התחלתי לעבוד בתור פסנתרן הבית
בלייבל אינביקטוס של הולנד-דוזייר-הולנד.
ברגע שהגעתי לשם, רציתי לצרף את ריי.
למי שלא שמע על הולנד-דוזייר-הולנד,
הם כתבו את "סטופ אין דה ניים אוף לאב", "שוגר פאי האני באנץ'",
ועוד המון חומרים, אז זה באמת היה משהו גדול.
כל יום הייתי נשאר בבית, ומקווה שמישהו יחלה,
ואז סילבסטר יבקש מהם להתקשר אל ריי.
שמענו על ריי לראשונה בזכות מקינלי ג'קסון.
מקינלי ג'קסון היה המעבד.
השאלה הראשונה שלי הייתה איפה הוא היה,
מאיפה הוא הגיע, ואיך נוכל להחזיק אותו אצלנו?
הולנד-דוזייר-הולנד בדיוק עזבו את מוטאון,
והקימו חברות בשם תקליטי אינביקטוס, ותקליטי הוט וואקס.
ניסיתי להביא דם חדש, וריי היה הראשון שהצטרף.
הייתי בן 15, הצטרפתי אל הולנד-דוזייר-הולנד,
בדיוק כשרוברט ווייט ואדי וויליס עזבו.
והנה מגיע נער צעיר עם כמה זיפי זקן,
תספורת אפרו, ואני לא נראה כמו אחד שיודע מה הוא עושה.
הם שאלו: "מי הבחור שהבאת?"
כשראיתי את הנער הצעיר נכנס...
הם אמרו שכדאי מאוד שהוא ינגן טוב, אחרת אני אחטוף.
הוא הגיע עם מגבר קטן, נכנס, והתחיל לנגן.
זה היה כמו...
רג'י דוזייר טכנאי הקלטות
זה הספיק.
הוא התחיל לנגן והוא היה טוב. באמת, אני הייתי המום.
אני לעולם לא אשכח את שם השיר:
"כל מה שטוב הוא רע, כל מה שרע הוא טוב".
מקינלי נתן לי לנגן בגיטרה עם דוושת ווה-ווה,
ועוד כמה גיטרות, ועד שסיימנו לעבוד,
השתמשנו בשלוש או ארבע גיטרות באותו אלבום.
חשבתי לעצמי, שעכשיו הם שלי.
הוא הקליט מחדש ארבע גיטרות. אם הוא לא היה אוהב אותי,
הם היו מעיפים אותי מזמן.
מאותו שלב, כל השאר שייך להיסטוריה.
הוא תפקד, ותפקד היטב.
אנחנו היינו בסדר, והשתתפתי בכל האלבומים שלהם.
הולנד-דוזייר-הולנד עם ריי פארקר ג'וניור
היו להם להקות כמו האני קון,
"פוט איט אין דה וונט אדס", לורה לי, "איף יו קן ביט מי רוקין,
"יו קן האב מיי צ'ייר", פרידה פיין, "ברינג דה בויז בק הום",
צ'יירמן אוף דה בורד, "פאצ'ז".
אני ניגנתי בכל השירים האלה,
ואהבתי את כל האומנים שלהם. הם היו נהדרים.
קיבלתי חלטורה קבועה בגיל 15, והרווחתי 350 דולר בשבוע.
במסיבות בר מצווה וחתונות, התעריף היה 35 דולר לאירוע.
היו לי שני סשנים של הקלטות בשבוע, באולפנים שונים,
בהם הרווחתי 90 דולר בשלוש שעות.
כך הרווחתי בקלות 600 או 700 דולר בשבוע.
זה הגיע למצב שבו כל מי ששמע אותו רצה להזמין אותו להקלטות.
הוא היה עד כדי כך טוב.
הוא עד כדי כך טוב, אל תגידו "היה", הוא עדיין טוב.
כל הדברים שקרו לי בדטרויט,
היו דברים רעים, אבל דטרויט היא עדיין העיר האהובה עליי,
כי זאת הייתה ארץ ההזדמנויות.
ערב אחד התקשרתי לסטיבי וונדר ואמרתי:
"אתה חייב לשמוע את הגיטרות שלו. השם הוא ריי פארקר".
נתתי לסטיבי וונדר את המספר של ריי פארקר.
זה ריי פארקר ג'וניור? כאן סטיבי וונדר.
בסדר, "מוזיקה מהראש שלי" הוא האלבום האהוב עליי.
השמעתי אותו במכונית, נסעתי, והאזנתי.
כשמישהו ממש מפורסם מתקשר אליך,
או מישהו שבמקרה אתה מעריץ גדול שלו,
הדבר הראשון שאתה חושב הוא שהחברים שלך עובדים עליך.
בואו נחזור קצת אחורה.
כשסטיבי וונדר התקשר, אתה לא יכול להתעלם מזה.
לא ממש האמנתי שסטיבי וונדר...
בחייך, סטיבי מתקשר אליי? על מה אנחנו מדברים?
אני יושב בבית בדטרויט והטלפון מצלצל,
וסטיבי וונדר נמצא על הקו.
לקחתי את הטלפון וניתקתי את השיחה, באמת,
הייתי בטוח שאלה החברים שלי, הם יודעים שאני אנתק.
הוא התקשר שוב, הוא היה עקשן, הוא התקשר כמה פעמים.
אני ניתקתי שוב. אני חושב שאולי בפעם השלישית, זרקתי כמה מילים
שלא הייתי צריך לזרוק, אולי איזו קללה, וניתקתי.
חשבתי שהוא צוחק עליי, זה בסדר.
סטיבי וונדר
הוא חשב שאני מתבדח, אז התקשרתי שוב,
כי הייתי נחוש להביא אותו לנגן אצלי,
והתרגשתי מהכישרון שלו.
התקשרתי אליו שוב, והוא האמין לי.
אמרתי: "היי, זה סטיבי, אני לא מתלוצץ.
"אם תנתק לי שוב, אתה תחטוף מכות.
"גם אני מכיר אנשים מדטרויט".
אני זוכר במדויק שהוא אמר:
"תראה, אנחנו לא מתקשרים".
והוא אמר, "חכה רגע, אני רוצה להשמיע לך משהו".
הוא השמיע את ערוצי הקצב של "סופרסטישן".
אם אתם זוכרים איך נשמע השיר הזה, התופים מתחילים...
ואז שמעתי את הבאס של חברת מוג, ואת הקלאווינט נכנס...
חשבתי לעצמי, אלוהים,
ניתקתי לסטיבי וונדר בפרצוף, מה אני עושה כאן?
בחיי!
הוא אמר, "אתה לא צריך להיבחן,
"אנחנו עומדים לטוס ללוס אנג'לס, להקליט את האלבום 'ספר מדבר',
"ואז נצא לסיבוב הופעות עם הרולינג סטונס".
מאותו רגע, הכול השתנה.
זה אני, מופיע עם סטיבי וונדר בתוכנית רחוב סומסום, בגיל 18.
ניגנו את השיר סופרסטישן.
זה קטע קלאסי, ואנחנו מופיעים ברחוב סומסום,
תוכנית שנהגתי לצפות בה בילדותי, עם הציפור הגדולה
וכל שאר הדמויות המפורסמות.
מיד אחר כך יצאנו לסיבוב הופעות עם הרולינג סטונס.
מעולם לא ראיתי דבר כזה.
אנשים היו צורחים, לא הבנתי מה קורה.
אני הייתי ילד מדטרויט, מה קורה פה בכלל?
היה קטע שריי תמיד ניגן, שהייתי שומע בהקלטות.
רציתי שהוא יבוא לנגן את הקטע הזה בשיר מסוים,
"מייבי יור בייבי".
הוא כתב את מייבי יור בייבי,
אולי הקטע הכי פאנקי ששמעתי בחיי.
יש בזה...
אלה צלילים שלא שמעתי באף אלבום שהייתי מעורב בו,
ואפילו לא שמעתי אי פעם אצל מישהו אחר.
זאת הייתה חוויה חדשה לגמרי, מה עושים עם זה?
הוא היה מדהים ברמה הריתמית,
כלומר, הוא התאים את עצמו למוזיקאים שניגנו איתו,
וגם לכל גיטריסט אחר שהיה מנגן לצידו.
הוא יצר את הדבק שהחזיק את כל החבילה
בעזרת היכולת הריתמית שלו.
הוא נצמד לסינקופות ולכל הדברים שאני רוצה,
אפשר אפילו לחשוב שהוא שומע את המחשבות שלי.
סטיבי ראה בחברי הלהקה בני משפחה.
הוא העמיד אותנו על הבמה שלו, וזה היה הישג עצום,
והוא לא אהב לשמוע שמישהו פורש, כי זה כמו בן משפחה
שאומר שהוא עוזב את השבט.
אני עובד עם סטיבי וונדר כבר 45 שנה.
45 שנים, אדון וונדר.
כשאתה מסיים את בית הספר של וונדר,
אתה מבין במוזיקה, ואתה יודע איך להפיק שיר.
ריי יוכל לספר לכם שהוא לא ידע איך מפיקים שיר
עד שהוא לא עבד עם סטיבי.
סטיבי לימד אותו הכול.
סטיבי לימד אותי איך לכתוב שירים.
הוא הכניס אותי לאולפן, הוא שילם על זה מכיסו,
הקליט את השירים שלי, שר איתי דואטים,
ועיבד את המוזיקה שלי כדי להראות איך עושים זאת.
חשבתי לעצמי, למה עזבתי את הלהקה?
לדעתי הוא עדיין קצת כועס על זה שעזבתי את הלהקה שלו.
גרנו בניו יורק באותם ימים, וממש רציתי לעבור לקליפורניה,
שבה השמש תמיד זורחת.
חשבתי שעסקי המוזיקה מתנהלים בקליפורניה, רציתי להיות בקליפורניה.
סיפרתי לו את הבשורה, שאני עומד לעזוב.
היה לנו מנהל אתר בסיבוב ההופעות שהתנהג כמו סמל בצבא,
והוא אמר, "אתה לא עוזב את הלהקה, כולם שמחים, תשתוק".
בשלב מסוים אפשר היה לחשוב שמחזיקים אותי בשבי,
אתם מבינים? בלהקה.
אני זוכר שבעיר קורפוס כריסטי, טקסס, ישנתי על ספה בשדה התעופה,
ואמרתי לעצמי שהלילה אני בורח.
הוא רצה להיות כוכב, והוא עשה את זה.
אני גאה בו.
סטיבי התעצבן?
רציתי שהוא יקליט איתי אלבום,
אבל זה לא היה אמור לקרות.
הוא עשה את הקטע שלו, וזה היה נהדר.
אני פשוט שמח.
שמח שהוא הצליח.
האמנתי שאם אוכל להגיע לקליפורניה,
אני אוכל להצליח.
נכון, כולם אומרים את זה,
אני אגיע להוליווד ואהפוך לכוכב.
אבל מישהו צריך להצליח, ואני חשבתי שזה המקום בשבילי.
הייתי בא לאולפנים, כמו למשל למפעל התקליטים,
או משהו דומה, זה היה אולפן מאוד פופולרי,
הייתי בא עם גיטרה ביד אחת, מגבר ביד השנייה,
וכל בוקר הייתי יושב מחוץ לאולפנים,
עם הגיטרה שלי, וחוסם את הדלת.
אם אתה רוצה להיכנס,
אתה חייב לדבר איתי, או לשמוע אותי מנגן.
כשהכרתי את ריי הוא היה צעיר, הוא היה בן 19.
דון פסמן עו"ד בתחום הבידור/סופר
היה לי ברור מההתחלה שזה בחור שבאמת מבין עניין.
יש שני יסודות להצלחה בעסקי המוזיקה
בתור אדם יצירתי. אחד זה כישרון, והדבר השני הוא מוטיבציה.
לריי היה שילוב נהדר של כישרון ומוטיבציה.
הייתי מאוד, מאוד, קולני,
והייתי אומר לאנשים:
"או שתתנו לי לנגן בגיטרה, או שתקשיבו לדיבורים שלי במשך עשרים דקות,
"ואני סתם אפריע לכם.
"או שתתנו לי לנגן כמה דקות, תקשיבו לזה,
"ואני אתחפף מפה".
רוב האנשים היו מביטים בי ואומרים:
"בעוד עשר שניות, אני לא אצטרך לדבר עם הילד הזה".
בלוס אנג'לס היה אדם אחד חשוב שבאמת השפיע עליי...
יותר מכל אחד אחר, ג'ין פייג'.
הוא הכניס אותי לסצנת ההקלטות ובאמת עזר לי להתחיל.
ג'ין פייג' היה המעבד מספר אחת.
הוא עיבד את "יו לוסט דיס לאבינג פילינג"
של הרייצ'ס בראדרס,
את כל החומרים של בארי ווייט,
את החומרים של ליונל ריצ'י, את כל התזמור שאתם שומעים,
את התזמור ששומעים בתקליטים של אלטון ג'ון.
הוא כתב את תפקידי כלי הקשת וכלי הנשיפה
באחד הקטעים האינסטרומנטליים הגדולים בהיסטוריה, "נעימת האהבה".
גלן קמפבל היה נגן גיטרה שעבד באולפן עם ג'ין פייג'.
גלן קמפבל קיבל תוכנית טלוויזיה משלו.
מי היה חושב שזה יעזור לי? אבל זה השאיר תפקיד פנוי בשבילי.
ג'ין פייג' הזמין אותי להקליט עם בארי ווייט.
אני זוכר שבארי השמיע שיר רועש מאוד,
עם צפירות של רכבת.
בתור אחד שבא מדטרויט,
ניגשתי אל מכשיר ההקלטה,
הרמקולים היו מוגברים עד הסוף, כולם נכנסו לקצב...
היה לי בראש רעיון בשביל השיר הזה,
ניגשתי למכשיר ההקלטה ולחצתי על הכפתור,
והמוזיקה נפסקה.
בארי אמר, "מה לעזאזל?"
אמרתי, "סלח לי, מר ווייט, זה שיר נפלא, אבל יש לי רעיון".
אני לא יודע מה הוא ראה, אבל הוא הביט בי ואמר:
"אם כך, תיכנס פנימה ותנגן את זה".
התחלתי לנגן את הקטע וזה מצא חן בעיניו.
הפסקתי לנגן, ואמרתי:
"תריץ את הקסטה להתחלה, ואני אנגן עד הסוף".
הוא אמר: "תמשיך לנגן".
בגלל זה יש מעין חור בתקליט,
בערך תיבה וחצי שבה אין נגינת גיטרה,
זה הרגע שבו הוא לחץ על הכפתור ואמר לי להמשיך לנגן.
אני המשכתי מאותה נקודה, זה הופיע בתקליט, והפכנו לחברים טובים.
המנהל של בארי ווייט גר בקומה שמעליי.
הוא מגיע עם הקדילק הלבנה שלו,
חונה מול השער, ליד הדלת,
בגלל שהוא בארי ווייט,
הוא לא יחנה ברחוב,
הוא יחנה במקום הכי נוח.
הוא יוצא מהמכונית, אני רואה אותו,
אני יוצא בריצה למכונית שלי, ומתחיל לנסוע,
כי אני רוצה להשמיע לו שיר, אבל לרוע המזל,
המכונית שלו חנתה קרוב מדי, וכשלחצתי על הכפתור,
השער הרים את המכונית שלו,
ואז השער נפל על המכונית שלו,
השער נתלש מהבניין ונפל,
והוא אמר, "תודה, ריי, הייתי זקוק לזה".
אמרתי לו שאני מצטער, אבל הוא חייב לשמוע את השיר שלי.
הייתם מאמינים שאחרי כל זה עדיין הושבתי במכונית?
הוא יכול היה לתת לי אגרוף, נכון?
הושבתי אותו במכונית, השמעתי לו את השיר,
הוא לקח את השיר הביתה, כתב מילים,
והשיר נקרא היום, "יו סי דה טראבל ווית' מי".
זה שיר שהגיע פעמיים למקום הראשון בכל רחבי העולם,
מכרנו שישה או שבעה מיליון תקליטים.
בארי ווייט לא היה זקוק לשירים שלי באלבום שלו,
שום דבר, הוא לא היה זקוק לזה, הוא היה בצמרת המכירות
באותה תקופה.
בארי לא היה בקטע של שירים מבחוץ,
אבל הוא חרג מהרגלו בשביל ריי, והרוויח להיט גדול.
מי הרשים אותך יותר מכולם?
יש בקליפורניה בחור בשם בארי ווייט.
באמת? כשהגעת הנה, מה למדת כשצפית בו בזמן העבודה?
בשלב הזה היית נגן הקלטות.
אהבתי את המהירות שבה הוא פעל, שלושה להיטים ביום אחד.
אני עדיין מנסה לעשות את זה, אבל עוד לא פיצחתי את הסוד.
לבארי ווייט הייתה דרך מוזרה לעשות דברים.
הוא אמר, "אני אשלם לכם פי שלושה מהתעריף הרגיל,
"אבל אני רוצה להקליט שמונה שירים.
"זה יכול לקחת לכם 12 שעות, או שלוש שעות, ואז תלכו הביתה,
"לא אכפת לי, אתם תקבלו את אותו סכום.
"הנה הכסף שהקצבתי לזה".
אז יום אחד, הקלטנו את השיר "יור מיי פירסט, לאסט אנד אברית'ינג",
"קנט גט אינף אוף יור לאב",
ו"לאבס ת'ים", והכול באותו יום.
הכול ביום אחד.
דיוויד פוסטר מפיק/מוזיקאי
אני לא זוכר מתי הכרתי את ריי, אבל הוא הגיע לעיר בסערה,
והשתלב בסצנה כמו רוח סערה.
ג'יי גריידון גיטריסט/מפיק
התמזל מזלי להיות גיטריסט אולפן מבוקש,
ויום אחד הגעתי להקלטות באולפן,
והיה איזה בחור שישב לידי,
וחשבתי לעצמי, "אני מקווה שהוא טוב".
אחרי ניסיון אחד, הייתי משוכנע
שהבחור הזה הוא באמת גיטריסט הקצב הטוב ביותר ששמעתי מימיי.
לי רייטנור גיטריסט
ריי הוא באמת גיטריסט הקצב החי הגדול ביותר בעולם,
הוא פשוט חיה רעה.
היה לו איזה מקצב פאנקי כזה
שלא היה לאף אחד אחר בעיר.
כשריי היה צעיר, הוא לא היה צנוע.
אם רצית לדעת עד כמה ריי טוב, יכולת לשאול אותו.
שנינו נחשבנו לגיטריסטים צעירים ולוהטים.
כשרק הכרתי את ריי פארקר ג'וניור,
ריי לחץ את ידי ואמר:
"אני הגיטריסט הכי טוב בעולם".
אני חייכתי ואמרתי, "עוד נראה".
אני חושב שהוא נהדר, ואני חושב שהוא היה נהדר בימים ההם.
אבל אם הוא היה אומר את זה,
הייתי מכניס לו מכה בפה.
איך עונים על דבר כזה? זה ריי פארקר.
סטיב לוקאת'ר גיטריסט/טוטו
נקרעתי מצחוק ואמרתי ששמעתי עליו.
ריי הוא איש עם ביטחון עצמי.
הוא מאוד בטוח בעצמו, ודרך אגב,
הוא לא הגיטריסט הכי טוב בעולם,
אבל הוא טוב מאוד.
האיש הזה בא עם סגנון
שאיש מאיתנו לא שמע קודם,
ואיש מאיתנו לא שמע מאז.
עבורי, האנשים האלה הם כמו משפחה, וכולנו מרגישים קרובים.
זה סוג של אהבה, וסוג של כבוד,
שאני לא יכול להסביר לאשתי,
אני לא יכול להסביר את זה לחברים.
אתה צריך להיות אחד מהחבר'ה
כדי להבין בדיוק מה זה, וכמה זה חשוב.
אצל כולנו יש המון אהבה הדדית
ואנחנו יודעים שאלה הזמנים הכי טובים בחיים שלנו.
זאת הייתה התקופה הטובה ביותר בחיינו.
לריי ולי יש חיבור מיוחד,
שהולך ככה, מוח אחד, ארבע ידיים, ושתי גיטרות.
ממש כך, כאילו שכל אחד מאיתנו קורא את המחשבה של השני,
המוחות מחוברים יחד.
כל אחד מאיתנו אוהב כל כך את הנגינה של השני,
ואנחנו מזינים זה את זה בצורה נהדרת,
הגרוב שלנו והמרווחים שלנו כל כך דומים, זה פשוט...
זה קסום.
כשאנחנו נכנסים לחדר, ויותר מאחד מאיתנו נמצא שם,
זה כמו לחזור ל-1976, או 1977.
אנחנו כמו ילדים קטנים בחליפות של מבוגרים.
אלה היו זמנים מהטובים ביותר בחיי.
הימים הטובים ביותר בחיי היו כשניגנתי באולפן עם הבחורים.
הימים הטובים ביותר, חד וחלק. -גם שלי.
הזמנים הטובים ביותר שהיו לי. -זאת הייתה תקופה פורה מאוד במוזיקה.
בעסקי המוזיקה עדיין היה הרבה כסף,
כולם עדיין היו נלהבים,
אנשים עדיין קנו תקליטים והאזינו להם, הרבה עבודה.
ולעבוד עם כל האומנים מאותה תקופה,
שרצו לנגן עם מוזיקאים כמונו. -כן.
קודם כול, כשהתקשרו להזמין אותי לנגן באלבום של ביל ווית'רס,
כנראה שהוא שמע עליי מאנשים אחרים,
אבל אני אהבתי את התקליטים של ביל ווית'רס,
וחשבתי שזה ממש מגניב, אני עומד לנגן עם ביל ווית'רס.
אם תסתכלו על הצד האחורי של התקליט,
תראו אותי עומד בבגד ים ואוכל בשר על האש,
כשאני רובץ על הדשא. זה היה כיף.
הגענו לבית של ביל, והוא אוהב לדבר, כן,
הוא מתחיל את השיר, ואני חושב לעצמי:
"זה יכול להיות אחד מאותם להיטים, כמו שאר הלהיטים שלו".
המצאתי איזו פריטה נחמדה על הגיטרה, בשביל הפזמון.
הרבה אנשים מנגנים הרבה קטעי גיטרה שונים,
אבל זה קטע הגיטרה בשיר הזה.
בשיר "ג'וג'ו"...
בוז סקאגס
ניגנו ריי וסטיב לוקאת'ר.
זה קטע כזה, שלא נעצר,
שמתאים יותר לסגנון של מה שריי עושה לשירים.
זה פשוט מה שריי עושה.
הוא תמיד מביא משהו טוב,
ואני אוהב אותו, לכן אני זוכה לפגוש אותו ולבלות איתו.
אני יושב עם שריל לין.
שריל לין
אלוהים, אין יותר טוב מזה, לות'ר ואנדרוס שר דואטים
עם שריל לין. -אלוהים, תקשיב לעצמך, ריי.
אף אחד לא ביקש ממני לשיר איתה דואט.
אני אשמח לשיר איתך, בנאדם. -באמת?
תמיד, מתי שתגיד. -התחייבות, קיבלתי התחייבות.
קיבלתם כאן התחייבות. -בכל זמן, זה הבחור שלי.
כשהקלטנו את "גוט טו בי ריל",
זה היה כמו חבטה מנצחת בבייסבול,
בניסיון הראשון שלך עם המחבט. איך עושים את זה? בום!
אף אחד לא ראה יותר את הכדור, הוא פשוט נעלם.
באופן מיידי, איך שסיימנו לנגן,
והיינו עם המוזיקאים הכי טובים,
כולנו אמרנו לעצמנו, "וואו, זה נשמע טוב".
זה הצליח, זה הכול. אתם מבינים?
אפשר להמשיך לעבוד על זה כמה שתרצו,
אבל מה עוד אמור לקרות כאן? כולם היו בעניין,
הצליל נשמע מעולה, המיקס היה מעולה, הכול היה פשוט נפלא.
זה קטע אינסטרומנטלי שהקלטתי, ששודר בלי סוף בתחנת הווייב,
זה מעין תקליט ג'ז שנקרא "אחרי חצות".
תשאלו למה לקחת את הגיטרה הזאת ולא את אחת מגיטרות הג'ז האלה,
או גיטרה אחרת? ובכן, באותם ימים,
האמת היא שפשוט הייתי עצלן,
לקחתי את הגיטרה שהייתה הכי קרובה.
הרבי הנקוק נחשב לאצולה בתחום המוזיקה.
פגשתי את הרבי בפעם הראשונה
בסן פרנסיסקו, במקום שנקרא האוטומט.
התקשרו להזמין אותי להקלטות וחשבתי שעכשיו אני עומד לנגן ג'ז.
כל חיי למדתי דברים כאלה...
אני מתחיל לנגן המון תווים.
והרבי, אני לא אשכח לעולם,
עצר אותי באמצע ההקלטה הראשונה ושאל אותי, "מה אתה עושה?"
הרבי הנקוק
זה באמת נכון ש...
היסודות שלי בג'ז,
הם לא באמת היסודות של ריי.
חשבתי שאנחנו עם הרבי הנקוק, ואנחנו עומדים לנגן ג'ז.
והוא אמר, "לא, לא בשביל זה פניתי אליך.
"כולם אמרו לי שיש לך מגע נפלא בתור גיטריסט קצב,
"זה מה שאני מחכה לשמוע".
ריי היה חשוב לי
כי הוא היה מסוגל להוסיף את הגרוב
באופן שהיה ייחודי רק לו.
הוא אמר שיש לו עוד אנשים שמסוגלים לנגן ככה:
"התקשרתי אליך כדי שתיתן לי את הגרוב, שתיתן לי את הקצב הזה".
אני הייתי בהלם,
באותה מידה הוא היה יכול לחבוט לי בפרצוף.
חכו רגע, זה לא מה שחשבתי.
וכך, תוך פחות משישים שניות,
נאלצתי לשנות מקצה לקצה את דפוס החשיבה שלי.
היו לנו זמנים נהדרים ומופלאים.
הייתי אצלו בבית, באולפן, ועבדנו על שיר.
היו לו אקורדים שהוא ניגן במהירות, ואני אמרתי: "היי, רגע".
הוא אמר, "בסדר, זהו! זה כל מה שאנחנו צריכים".
אמרתי, "על מה אתה מדבר?"
הוא אמר, "האקורדים שניגנת עכשיו,
"אנחנו צריכים רק את ארבעת הראשונים".
אני יכול לכתוב שיר שלם על בסיס מה שניגנת במשך שתי שניות
אם רק תאט את האקורדים.
זה יצא כל כך טוב,
עד שבאמצע סשן ההקלטות שלו,
שהוא משלם עליו מכיסו,
לקחתי את הציוד שלו, הכנסתי הכול למכונית שלי,
הכנסתי אותו למכונית שלי, הסעתי אותו לאולפן הביתי שלי,
ואמרתי, "עכשיו תנגן את זה פה".
אחר כך הוא כל כך אהב את השיר שלי, שהתבסס על השיר שלו,
שהתחלקנו ברווחים באופן שווה,
ולמעשה הוא הקליט את השיר באלבום שלו בשלב מאוחר יותר
עם זמרת.
"טונייט'ס דה נייט" מאת ריי פארקר ג'וניור והרבי הנקוק.
פגשתי את צ'אקה קאן בשיקגו,
היא ניגשה אליי ואמרה, "אני רוצה שתאזין לקסטה הזאת".
הסתכלתי עליה, והיו לי תוכניות אחרות בשבילה.
אמרתי לה לשלוח את הקלטת לכתובת מסוימת בסן פרנסיסקו,
בגלל שהיא לא שיתפה פעולה עם המהלכים שלי.
אבל הפלא ופלא, שנה אחר כך,
כתבתי שיר עם ההרכב דה-גרוב,
והיה שם תפקיד גיטרה נהדר...
אני זוכר ששמעתי את זה בתקופת התיכון.
מי ניגן את זה? ריי פארקר? מי הטיפוס הזה?
בן 18? הוא היה כל כך צעיר?
אדי הולנד הולנד-דוזייר-הולנד
אבל אני זוכר את המשפט המוזיקלי.
רציתי שסטיבי יקליט את זה, הוא לא רצה להקליט את זה.
רציתי שבארי יקליט את זה, הוא לא רצה.
ואנדרה פישר אמר:
הלהקה שלנו, רופוס, תקליט את זה, ואני שאלתי, מה זה רופוס?
אפילו לא שמעתי על הלהקה הזאת.
אבל אף אחד אחר לא רצה להקליט את זה,
בסדר, צ'אקה נכנסת.
לא הייתי שם כשהיא שרה, אבל היא נכנסת,
מסיימת את המילים, שרה את השיר, ואני לעולם לא אשכח,
הקשבתי לשיר בסוף ההקלטות ואמרתי לעצמי שהיא יודעת לשיר,
היא באמת יודעת... מי זאת?
בואו נקבל את רופוס.
"יו גוט דה לאב", אין יותר פאנקי מזה.
הם נתנו בראש.
זה מניע, זה פשוט...
זה בלתי ניתן לעצירה,
זה ריי, נוסע בכביש.
ישבנו עם צ'אקה והיא אמרה, "אתה אפילו לא זוכר אותי, מה?"
שאלתי, "למה את מתכוונת? מעולם לא פגשתי אותך".
והיא אמרה, "כן, אנחנו נפגשנו כבר".
היא הזכירה לי את העוול שעשיתי לה.
אם הייתי מקשיב לקלטת שלה במקום לחשוב על משהו אחר,
בטח הייתי הופך לבעלים של הלהקה.
יכולתי להחתים אותה, היא ביקשה שאחתים אותה.
עד כמה זה אירוני,
ששנה אחר כך היה לי להיט עם אותו קול בדיוק?
היא כזאת מתוקה, היא סלחה לי על זה,
ומאז אנחנו חברים.
מה שזה עשה בשבילי, זה להפוך אותי לכותב שירים.
אנשים התחילו לשים לב אליי.
זה נתן לי את הביטחון להמשיך להתקדם,
לכתוב עוד כמה שירים, בנאדם, זה בסדר, אני ברדיו.
אגב, לשמוע שיר שלי ברדיו, זה היה ממש נפלא,
פשוט לשמוע את השיר מתנגן, הייתי מאזין לתחנת רדיו ומחכה,
מאזין כל היום רק בשביל לשמוע את השיר שלי ברדיו,
כדי שאוכל לעשות תנועות עם הראש, זה פשוט היה נפלא.
הקלטתי פעם אצל ג'ף בארי, המפיק.
ג'ף לקח את תפקיד הגיטרה, שנשמע ככה...
והם לקחו את תפקיד הגיטרה שלי,
והפכו אותו למשהו אחר לגמרי.
ריי עשה מעל ומעבר
בנעימה של דון קירשנר.
הוא ממש כתב את הקטע הזה.
מופע הרוק של דון קירשנר
אפילו לא שילמו לי, השם שלי לא הופיע.
זה פשוט בלתי נסלח.
זה הסטייל שלו,
זה הג'ם שלו, זה הקטע שלו.
והוא לא קיבל על זה קרדיט.
אבל תפקיד הגיטרה הזה, מה שמעניין בו,
זה שכולם זיהו את סגנון הנגינה שלי,
וכולם מזהים אותו כשהם שומעים את הקטע.
זה נשמע כמו ריי.
"שילמו לך על זה משהו?" לא.
בתור נגן הקלטות, משלמים לך בשביל שתבוא לאולפן,
אתה מנגן שלושה שירים בשלוש שעות, בדרך כלל,
ובאותו יום, הייתה לנו הפסקה
בין שני רצפים של שלוש שעות, הפסקת צהריים.
אני כתבתי שיר בבית,
והמצאתי את הגרוב הנחמד הזה,
אבל רציתי לדעת איך הוא נשמע עם תופים, בס, וקלידים,
כדי לדעת איך הגרוב שלי נשמע.
כשהמפיק נכנס בסוף הפסקת הצהריים,
הוא אמר, "אהבתי את הגרוב, נוכל לתת לליאו סייר להקליט אותו?"
אמרתי לו מיד, "זה השיר שלי, חכה רגע.
"זה השיר שלי, שכתבתי בבית, על מה אנחנו מדברים כאן?"
הוא אמר, "אני אשלם לך אחוזים,
"אבל מה אתה רוצה לעשות, להתקשר לעורך דין?
"זה גרוב לוהט, בואו נקליט אותו".
אז הלכתי להקליט את הקטע,
הראיתי ללהקה מה לנגן, הקלטתי הכול,
ומעולם לא קיבלתי קרדיט על זה.
זה הפך ללהיט הכי גדול של ליאו סייר:
"יו מייק מי פיל לייק דנסינג".
בסוף, השיר הזה היה שיר הרית'ם אנד בלוז של השנה,
וזכה בפרס הגראמי.
זה הרס אותי, ישבתי בחדר חשוך, צפיתי בטלוויזיה,
וראיתי בחור שמעולם לא פגשתי זוכה בגראמי שלי.
אני לא מכיר את ליאו.
מקינלי ג'קסון מעבד
אני מכיר את ריצ'ארד פרי,
ואין לי שום דבר להגיד עליו,
כי אנחנו התקוטטנו קצת, בואו נסתפק בזה.
שמו מופיע ברשימת היוצרים של הרבה חומרים נהדרים,
ואני עוצר כאן, אבל...
בדיוק חשבתי על זה,
הוא לא נתן לי קרדיט על האלבום של הפוינטר סיסטרס.
רבים מאיתנו היו בהקלטות, אתה רואה שמשהו קורה,
וכשמפרסמים את הקרדיטים, אתה מבין, משהו חסר...
זה שם העסק, וזה מבאס.
כמו שאמרתי, אתה יושב בכיסא, ומצפים ממך לתת את הכול.
לפעמים אתה נותן יותר מדי, ולא מקבל מספיק בתמורה.
אבל זהו טבעה של המפלצת, אתם מבינים?
אבל ריי לא כעס, הוא סגר את החשבון.
כן, כולם החזיקו בדעה הזאת,
יש לך 15 שנים לתת בתור נגן הקלטות,
ואחריהן כדאי לך להפוך למעבד,
מפיק, או כותב.
הוא הבין בשלב מוקדם מאוד,
"אני לא אמסור את כל מה שאני יודע
"תמורת כמה מאות דולרים ביום".
לי רייטנור גיטריסט
בתור נגן אולפן, היית חלק מהתצרף,
היית חתיכה אחת בלבד.
אני רציתי להיות התצרף השלם, וזה גם מי שריי רצה.
לריי היה יותר מדי להט, והוא אהב לכתוב שירים.
היו לו חלומות גדולים,
ולדעתי הוא התעלה אפילו על החלומות שלו.
הוא סימן את היעד, ואחרי זה הוא הגיע עוד יותר רחוק.
מה שנתן לי מוטיבציה לעשות יותר,
חזרתי פעם לדטרויט, לחג המולד, וכתבתי שני שירים,
"יו גוט דה לאב" של רופוס וצ'אקה קאן,
ו"אולווייז ת'ינקינג אבאוט יו" של לאב אנלימיטד אורקסטרה,
בארי ווייט.
אני נוסע הביתה וחושב, וואו, אני נגן גיטרה,
אבל כתבתי שני שירים, אני בעניינים, אני משחק אותה,
זאת השנה הראשונה שלי בלוס אנג'לס ואני באמת פורץ.
אני מגיע הביתה אל אימי,
היא הסתכלה על התקליט ואמרה, "אני לא רואה אותך".
אמרתי לה שהיא לא תראה אותי,
אני לא מופיע על העטיפה, אני כתבתי את השיר.
"מה זאת אומרת?"
זה אומר שאני לקחתי עפרון,
וכתבתי את האקורדים ואת המילים.
היא שאלה: "איפה השם שלך?" אמרתי שהשם שלי נמצא על התווית.
היא הרימה את התקליט ואמרה:
"תביא לי זכוכית מגדלת".
היא לוקחת זכוכית מגדלת,
היא מסתכלת ככה על התקליט, מנסה לראות את השם שלי, וזה מה שמופיע:
ר. פארקר.
אפילו אימא שלי הבינה קצת בהדפסה, והיא אמרה:
"תוסיף אות אחת, וזה יכול להפוך לריי,
"במקום הנקודה זה יכול היה להיות ריי,
"הם לא יכלו להדפיס את השם המלא שלך?"
אין צורך לומר שכאשר הגעתי לחג המולד,
היה לי אגו בגודל כזה, ועד שעזבתי, הוא הצטמק לגודל כזה.
זה מה שדחף אותי להתחיל להזיז את העניינים.
ריי הופיע בהמון תקליטים מצליחים
שמכרו מיליונים ברחבי העולם, אבל אלה לא היו התקליטים שלו.
הייתה לו תשוקה להפוך לכוכב.
הוא חלם להיות כוכב,
כי הוא תמיד חלם להיות כוכב,
והחלומות שלו התגשמו.
נשבעתי לעצמי, "אתה יודע מה?
"אני חייב להוציא תקליט עם תמונה שלי על העטיפה,
"עם השם שלי,
"כדי שאימי תדע מה אני עושה באמת".
הקלטתי עם ריי עבור ג'ין פייג',
מיד אחרי שהוא הקליט דמו לשיר "ג'ק וג'יל".
שמעתי את השיר ואמרתי, "זה באמת נשמע כמו להיט,
"אני חושב שיש לך להיט".
היינו על הבמה בהפקה של ג'ין פייג', הופענו עם משפחת אוסמונד,
וג'ין התחיל לספור בקצב,
אחת, שתיים...
ובדיוק באותו רגע, אני שומע את השיר ג'ק וג'יל מפגיז את האוזניות שלי.
ריי לקח את נגן הקלטות שלו,
ודחף אותו ליד מיקרופון הגיטרה שהיה צמוד למגבר שלו, זה פשוט...
אם מדברים על ביצים,
"רציתי שכולם ישמעו את השיר שלי". ואני אמרתי, "כן, אבל אולי בהפסקה?"
הוא התחיל לדבר על שיר שהוא כתב.
אדי הולנד בריאן הולנד
אמרתי לעצמי, אלוהים, הוא כותב שיר.
ואז הוא התחיל לנגן את ג'ק וג'יל.
"ג'ק, ג'ק ירד"... וזה היה טוב.
באמת העתקתי שיר של הולנד-דוזייר-הולנד.
אהבתי את השירים האלה, "פי-פיי-פו-פאם,
"אני מריח נוכחות של בנאדם".
"מישהו ישן במיטה שלי,
"מישהו שתה את המשקה הכי יקר שלי".
היה להם שיר כזה:
"אם אתה רוקד לצלילי המוזיקה, עליך לשלם לחלילן, תשאל את אימא".
צ'יירמן אוף דה בורד פיי דה פייפר
לדעתי זה היה שיר נהדר.
היו להם כל מיני שירים ומילים בסגנון הזה,
המוזיקה הייתה נהדרת, והמילים היו חייבות להיות נהדרות.
חשבתי שאני מסוגל להוציא מוזיקה טובה כי הייתי גיטריסט,
אבל הייתי חייב לעבוד קשה על הסיפורים כדי להגיע לרמה שלהם.
ברמת הטקסט, הוא בנה את זה מצוין,
כמו שכותבים שיר בחרוזים לפעוטות,
אבל הוא גרם לזה להישמע סקסי, הוא פשוט חייך,
הוא פשוט ניגן את השיר הזה.
אני זוכר שחשבתי לעצמי שזה עומד להיות להיט.
אף אחד לא מצליח בלי עזרה ממישהו אחר.
אחת מחברותיי הטובות ביותר, קרול צ'יילדס,
היא לקחה את השיר ג'ק וג'יל מהמעסיק שלה,
ונתנה אותו לקלייב דיוויס.
הוא הקשיב לשיר, ואני לא אשכח שהעיניים שלו היו עצומות,
הוא נענע ככה את הראש, ואני תהיתי, האם זה טוב או רע?
כי מעולם לא נפגשתי איתו קודם. לא ידעתי.
בסוף השיר הוא פקח עיניים ואמר לי להשמיע שוב את השיר.
השירים עשו את זה, הכתיבה שלו, הוא התגלה ככותב יוצא מהכלל.
קלייב דיוויס מנהל בחברת תקליטים
ג'ק וג'יל, מילים מעולות, שהפכו את השיר ללהיט גדול.
מעבר להיותו מנהל בחברת תקליטים, קלייב דיוויס היה אדם
שישב, הקשיב למה שאמרתי, ואם זה לא הספיק,
אחרי כל מה שאמרתי לו שאני רוצה,
אמרתי לו שלא אוכל לחתום על העסקה אם הוא לא יעסיק את חברתי, קרול.
היא הקריבה את עצמה ופוטרה כדי לסייע לי להגיע לשם.
הוא לא לקח רק אותי,
הוא קיבל לעבודה גם את קרול, מה שהפך אותו לאדם מאוד מיוחד עבורי.
אימי הייתה צריכה לשמוע את השיר שלי בדטרויט.
אל פרקינס בתחנת הרדיו וו-ג'יי-אל-בי אמר, "איפה אימא שלך? תתקשר אליה".
וו-אל-ג'יי-בי
הוא אמר, "השיר היחיד שאני אשמיע
"ברבע השעה הקרובה יהיה השיר שלך".
הוא השמיע אותו ארבע פעמים ברצף
כדי שאימי תוכל לשמוע את השיר שלי ברדיו.
היינו מסודרים.
ריי פארקר ג'וניור, טוב לראות אותך.
אף-אם, איי-אם. יש פה ציוד משוכלל. תראה מה יש לך כאן...
לא הבחנתי בזה, יש כאן חוגה של מכשיר רדיו.
ריידיו היה היצירה שלו.
זאת הייתה הכתיבה של ריי פארקר ג'וניור.
כלומר, "שני מקומות באותו זמן", "האישה האחרת",
"אתה לא יכול לשנות את זה".
מהחשיבה שלו, שבאה מהמנטליות של הלהקה,
ועד לעלייה שלו כאומן בזכות עצמו,
לי הייתה תחושה חזקה מאוד שזהו ריי האמיתי.
נאלצנו לעשות את זה בשלבים כי הוא היה קצת בישן.
הוא באמת היה גיטריסט הקלטות עם יכולת של וירטואוז,
וצריך היה לעבוד עליו עד שהוא הצליח
לעמוד מול המיקרופון, ולהרגיש בנוח.
ללהקה קראו ריידיו, ואחר כך ריידיו בהשתתפות ריי פארקר ג'וניור.
בסוף הפכנו את זה לריי פארקר ג'וניור.
מעולם לא פגשתי את חברי הלהקה שלו.
לא פגשתי אף אחד מהחברים, כלומר...
לא הייתי צריך להתמודד עם אף אחד.
בפועל, הוא היה אומן סולו מההתחלה,
שבחר בשם של להקה כי הוא היה ביישן ומאופק מדי
ולא רצה לפרסם את השם שלו.
אבל אני נפגשתי רק איתו, הייתי בקשר רק איתו,
מעולם לא פגשתי מישהו אחר מהלהקה.
מבחינתי, זה תמיד היה ריי פארקר ג'וניור.
כמה דברים בשיר "אישה זקוקה לאהבה"
הם ייחודיים ושונים מכל דבר אחר שעשיתי.
קודם כול, זה השיר הראשון ששרתי בעצמי, מההתחלה ועד הסוף.
כתבתי אותו כדי שארנל ישיר אותו, אבל השתמשתי בסולם הלא נכון,
והתזמור היה מושלם, הייתי בקצב, זה נשמע טוב,
ושכחתי לבדוק אם הוא יכול לשיר בסולם הזה.
ואז, ואני חייב לתת לארנל קרדיט
כי הוא היה זה שאמר, "בנאדם, עבדת המון זמן על השיר הזה,
"הקול שלך נשמע טוב, זה נשמע טוב, תשמיע את זה לקלייב ונראה מה הוא יחשוב".
כשקלייב שמע את השיר, הוא אמר, "זה יהיה להיט ברגע. זהו זה".
המסר היה חזק.
הבנות מאוד אהבו את המסר בזמנו.
מצבן של הנשים היה מעניין מאוד, בעיקר בתחנות הרדיו,
כי בימים ההם תמיד היית צריך לשלם ליחצ"ן
שילך לדפוק על דלתות, וינדנד לתחנות הרדיו.
אבל התקליט הזה לא היה זקוק להרבה יחסי ציבור.
למעשה, היו בנות שקנו לי מתנות. קיבלתי ממישהי טלוויזיה.
ומנהל התוכנית, שבדרך כלל היה גבר,
לא היה בטוח שכדאי להשמיע שיר כזה.
הבחורה שיושבת בקבלה
הייתה שואלת, "איך אתם לא משמיעים את השיר, 'אישה זקוקה לאהבה'?"
הן היו מכריחות אותם להשמיע את השיר, זה היה תקליט מאוד מעניין.
אני לא אשכח איך היחצ"ן בא ואמר לי:
"זה התקליט הכי קל למכירה שכתבת בחייך, הם מוכרחים להשמיע אותו,
"אחרת הם פועלים נגד הנשים".
בדיוק כמוך...
בובי בראון ניו אדישן
אימי ואבי רקדו בבית לצלילי השיר הזה
בתקופה של חג המולד. -כן, נכון.
הם היו שולפים את התקליט,
בערב שישי, כשהם היו משחקים קלפים, ומפעילים את המוזיקה.
למה החלטת פתאום,
במקום להיות אחד מהחבורה, להתחיל לעשות מוזיקה בעצמך?
אני מקליט להיטים כבר הרבה זמן, אבל החלטתי להפיק תקליט-להיט משלי.
מבחינתי, יכולת להיות ריי פארקר ג'וניור מההתחלה.
בדיוק.
אבל זה באמת לקח קצת זמן
עד שהסכמת בכלל להגיד, "בהשתתפות ריי פארקר ג'וניור".
ומשם התקדמת כאומן יחיד.
תמיד היינו רק ריי ואני.
בחדר הזה היה משהו דומה מאוד, ממש במלון הזה.
חוויה מדהימה. תודה, תודה, תודה רבה.
חשבתי שהקול שלו יישמע מוזר, אבל היה לו קול סקסי.
דיוויד פוסטר מפיק
הוא שר בקול רך. הוא לא מרווין גיי.
הוא לא ג'יימס אינגרם. הוא לא ברונו מארס.
אבל זה הצליח, כן?
הוא הצליח להתאים את השירים באופן מושלם
לקול שלו, ולקול שלו בלבד, וזה כשלעצמו סוג של קסם.
הוא פשוט ידע בשביל מי הוא כותב.
הוא כתב בשביל ריי פארקר ג'וניור, והוא עשה את זה נכון.
מעמד של סמל מין, זה היה טוב או רע?
זה מצחיק, אני חושב שהייתי בחור גבוה עם גיטרה,
ואחרי האלבום השני או השלישי, בחורות ממש התחילו להתעניין בי.
טוב, חכו רגע, לא הייתי כזה חתיך לפני שלוש שנים.
הסתכלתי במראה וראיתי שם את אותו הבחור, נכון?
אבל אני אזרום עם זה, מה שתגידו.
אל תשכחו,
יש כמה דברים שצריך להוסיף לזה, בסדר?
צריך להוסיף את אבק הכוכבים.
לא משנה עד כמה אתה זניח, או כמה אתה חדש בעסק,
להיות ידוען בכל רמה זה יתרון,
מן הסתם, בכל הנוגע לנשים, בסדר?
יכולת להצליח אם היית נמוך ושמן,
עם עין אחת באמצע הראש.
העובדה שריי הוא סמל מין...
איליין פארקר אשתו של ריי
אתה רוצה שאני אגיד את זה?
ריי חשב שהוא סמל מין, שהוא היה... לא, שהוא עדיין.
מצטערת, זה קשה.
אבא שלי הוא סמל מין? טוב, אני לא רואה את זה.
גיבסון פארקר - ג'ריקו פארקר בנים
אני לא רואה את זה.
כן, זה קרע אותי מצחוק, כל הירחונים האלה
שמצאתי כשחיפשתי את השם שלו.
חשבתי שזה ממש מצחיק.
אבל אם חושבים על האישיות שלו, כיום,
אתה לא מסוגל לדמיין את זה...
הוא פשוט בחור כזה מגוחך מדי ומצחיק מדי.
רדמונד פארקר בן
קשה לדמיין את זה, קשה לחשוב על זה. ראיתי כמה מהתמונות.
אולי כדאי שאני אראה לכם.
לגמרי במקרה יש לי כאן כמה דברים.
מה שאני אוהב בתמונה הזאת זה את הטבעת על הזרת,
הלוואי שהייתי מקבל אותה בירושה.
טבעת סרסורים קטנה, וכנראה שזה אומר... תראו גם את השעון המוזהב.
חלק מהתמונות האלה קורעות אותי, אבל כן, זה סמל המין שלכם.
אי אפשר לשכוח את זאת, אבל אותה אני יכול להבין.
אם אתה רוצה לדבר על סמלי מין, אתה חייב להראות אותה.
יצא לכם לראות פעם, חכו, את ווילי וונקה השחור?
בדיוק!
אני הבן של אבי, אתה יודע, אז אם הוא סמל מין,
אולי גם אני קיבלתי גן או שניים מאותו מאגר גנטי.
ריי פארקר השלישי בן
בסדר, אני עדיין רואה בו, אצלי בראש,
את סמל המין שבו התאהבתי.
מבחינתי, היו לי חיים מושלמים, הכול היה פשוט נהדר,
המוזיקה שלי הצליחה מאוד, הבריאות שלי הייתה מצוינת,
הכול היה נפלא, עד שהוריי חלו.
עבורי, ההורים היו הדבר החשוב ביותר בחיים.
מישהו אמר לי, לדעתי זה היה איזה מנהל:
"למה שלא תבלה עם הוריך בדטרויט את סוף השבוע?
"אחר כך תחזור, ונשלים את התקליט".
אני סירבתי, לא לזה התכוונתי.
זאת הייתה הפעם הראשונה בחיי שהייתי תקוע,
בלי לדעת מה לעשות.
חתמתי על חוזה חדש עם חברת התקליטים גפן,
ושילמתי קנס על כל יום איחור.
לדעתי איחרתי ב-400 ימים, ושילמתי כמה מאות דולרים ביום,
הייתי חייב להזמין את עורך הדין שלי כדי לארגן חוזה חדש,
כי הייתי ממש מוטרד ונסער ממה שעבר על ההורים שלי.
לא יכולתי לחשוב על שירים חדשים,
לא יכולתי לחשוב על שום דבר.
לא יכולתי לצאת לסיבוב הופעות כי חזרתי לגור בדטרויט,
ורציתי לדאוג לאימי ולאבי.
לא ניגנתי ולא עשיתי כלום במשך כמה שנים.
ושמעתי על זה לראשונה מאבי.
הוא חלה בסרטן, סרטן בשלפוחית, משהו כזה.
כשהתחלנו לצאת, בשנה הראשונה או השנייה,
אביו נאבק במחלת הסרטן.
אפילו לא שמתי לב שאימי מפתחת אלצהיימר,
כי הקדשתי כל כך הרבה תשומת לב לאבי.
זה קרה אצל שניהם במקביל,
וזה באמת הרס אותי.
זה שובר את ליבי שנתנו לדטרויט להתדרדר ככה.
זאת הרי ההתחלה שלי,
הולנד-דוזייר-הולנד, מוטאון, תעשיית הרכב, כל הדברים האלה.
סמוקי רובינסון, מרווין גיי, סטיבי וונדר.
זה כוח שנותן מוטיבציה חיובית.
כדאי שמישהו יעשה משהו בנידון.
אני חולם שכולם יבואו לבקר בדטרויט,
ושהמקום הזה יחזור למסלול הנכון,
ויהפוך שוב למקום הנפלא שהוא.
קשה להאמין אילו זיכרונות נהדרים יש לי
מהמקום הזה שנמצא ממש מאחוריי.
זה ממש שובר את ליבי שנתנו לבית להתפורר.
הלוואי שיכולתי לקנות אותו, לשפץ אותו, ולהפוך אותו לבית הקיץ שלי.
בשכונה הזאת, כל ההורים,
כולם השגיחו על הילדים.
זה היה מקום חיובי. היו מוזיקאים בכל פינה בשכונה.
לפחות ארבעה או חמישה. ניית'ן גר במורד הרחוב,
אולי גר קומה מעליי, לינווד גר בצד השני של הרחוב.
זה היה מקום נהדר לגדול בו,
היו בדטרויט הזדמנויות מצוינות.
לדעתי המוזיקאים בדטרויט הם מהטובים בעולם כולו.
מוזיאון מוטאון
לדעתי מוטאון פרצו גבולות כי הם היו הראשונים
שהגיעו ל-40 הגדולים, במצעדי הפופ, תחנת סי-קיי-אל-וו.
רוזלי טרומבלי הייתה אחראית לכך במידה רבה, כך שמעתי,
ומוטאון שינתה את פניה של אמריקה כפי שהכרנו אותה.
לא עוד "תקליטי גזע",
שכונו גם "מוזיקה שחורה". במקומה באה מוזיקה לכולם.
מוטאון איחדה את העולם.
אני גאה להיות בן דטרויט, וגאה להיות חלק מהחלום.
אותי חינכו לא לשנוא אף תרבות.
ג'יי גריידון גיטריסט/מפיק
הוריי לא שטפו לי את המוח,
אבל באזורים הפנימיים של ארה"ב, מגדלים אנשים שהופכים לגזענים.
זה לא מגניב.
אין ספק שזה עדיין קורה פה ושם, וזה עושה לי בחילה.
בהתחלה הבאתם אותנו לכאן.
הכרחתם אותנו לבנות את המדינה הזאת.
עכשיו אתם רוצים לחבוט בנו למוות רק בגלל שאנחנו רוצים להיות אזרחים.
אנחנו רוצים להיות חלק מהמדינה הזאת.
אנחנו רוצים צדק למי תתקשר עכשיו כששוטר הורג?
אם זה למען החופש, והצדק, והשוויון, תנו לנו גם את הדברים האלה.
כנראה שעכשיו זה יותר קשה.
אנחנו צריכים להבליג הרבה יותר, כי אחרת הם יהרגו אותך.
הם באמת יהרגו אותך.
אני לא אגיד שיש היום בעולם יותר מתיחות גזעית,
אבל אנחנו קרובים מאוד לפרץ של מהומות.
אני ממש מאוכזב מהפוליטיקה, כמו שהיא מתנהלת באמריקה,
והארץ שסועה בצורה שלא ראינו מאז שנות השישים.
אני לא יודע איך הם יתקנו אותה.
אני בהחלט יכול לומר שלריי הייתה ילדות קשה.
לגבי מה שקרה לו,
המכות שהוא חטף מכמה שוטרים בורים
שהשתמשו בגזע, ובפחד שלהם,
ובסלידה שלהם מאדם אחר
שלאל היו תוכניות גדולות יותר עבורו, זה פשוט עצוב.
אני בטוח שהחיים הכו אותם בחזרה.
אני חושב שיש הרבה גזענות שמסתתרת מתחת לשטיח.
אבל בימינו יש מצבים מסוימים שחושפים זאת.
אתה יכול להפוך סיטואציה שלילית לסיטואציה חיובית.
איך אני מפיק מזה ערך?
הדבר הכי טוב במוזיקה, הוא שזאת שפה בינלאומית.
לפי דעתי, זה מה שמציל את העולם,
וזה מה שישנה בסוף את העולם,
כי בכל תרבות אנשים מאזינים למקצב מסוים או למוזיקה מסוימת,
ואוהבים אותה, ולפי דעתי, זה מה שמאחד בין אנשים.
אין מילים שיפגעו במישהו, אין ויכוחים.
הם פשוט מאזינים למוזיקה כדי לבלות בכיף.
לגבי מה שהוא הצליח לעשות בחייו אחרי מה שקרה,
הוא הצליח לקבל ברכה,
לעבוד על המוזיקה שלו, ולגלות את הכישרון שלו.
בסופו של דבר, הוא ניצח.
אלה שהתעסקו בשנאה הפסידו.
חשבתי שהקריירה שלי תקועה, חשבתי שהכול נעצר.
שנה אחר כך, התקשר אליי ג'ריל בסבי מחברת אם-סי-איי
שביקש שאבוא לראות להקה חדשה בשם ניו אדישן.
הוא אמר שאני חייב להקליט את השיר הזה,
ואני אמרתי שלא ממש בא לי לכתוב שיר חדש.
הייתי מדוכא כי שני הוריי היו חולים.
כן.
הוא אמר שאין צורך לכתוב שיר חדש, הם רצו להקליט שיר ישן שלי.
זה השיר "מר איש הטלפון",
שכתבתי באותה תקופה בה כתבתי את ג'ק וג'יל,
מה שגרם לי, דרך אגב, להגיע ללוס אנג'לס לראשונה מזה הרבה מאוד זמן.
הייתי בלוס אנג'לס ועבדתי עם ניו אדישן.
אכלתי צהריים במסעדת ספאגוס, הסתכלתי שמאלה,
וראיתי פוסטר, פוסטר שחור.
בכל פעם שאני אוכל בספאגוס צובעים עליו משהו אחר.
תהיתי, מה לעזאזל הקטע של הפוסטר השחור?
אין עליו שום דבר, רק צבע שחור.
בפעם הבאה ראיתי שציירו שם עיגול אדום, ולא הבנתי מה קורה.
הטלפון שלי צלצל, זה היה גארי למל,
והוא אמר, "אני עובד על סרט ואנחנו ממש זקוקים לשיר.
"אין לנו זמן, זה חייב לקרות מהר מאוד.
"הוא נקרא 'מכסחי השדים'".
הסרט עמד לצאת בשמונה או בתשעה ביוני, וזה קרה באפריל, או במאי.
איוון רייטמן במאי, "מכסחי השדים"
כל הזמן קיבלתי שירים מקוריים, ואף אחד מהם לא תפס.
לדעתי האזנתי למאה שירי פופ לפחות,
בניסיון להגיע לאיזושהי תבנית שאותה אפשר לערוך.
באתי לאולפנים, צפיתי בסרט,
אני יושב עם הבמאי, איוון רייטמן,
והוא בכלל לא יודע מי אני.
הוא מתאר לי מה הוא רוצה, וחשבתי לעצמי שאני יכול לעשות את זה.
אני זוכר שהראיתי לריי את הסרט, או לפחות רצף כלשהו,
והוא היה מאוד בטוח בעצמו, זה מה שאני זוכר.
הוא אמר, "אני חושב שאני אסתדר, זאת לא תהיה בעיה".
היו לי כמה רעיונות טובים לגבי נעימת הפתיחה,
המצאתי את זה ממש מהר,
ואז הגענו לחלק הקשה.
הוא אמר שהוא רוצה שהמילים "מכסחי השדים" יופיעו בשיר,
ואני ניסיתי...
מכסחי השדים מכסחי השדים
וחשבתי, "בלתי אפשרי לשיר את זה. זה לא קשה.
"אלה מילים מטופשות. אי אפשר לשיר את זה".
לא היה לי שום מושג
איך נוכל לחבר אי פעם בין המנגינה והמילים.
מאוחר בלילה, לפני שזה הסתיים, ראיתי איזה צינור לפתיחת סתימות,
או פרסומת למדביר, משהו ששודר בטלוויזיה, והיו להם רובים כאלה,
שהם מביאים כדי לרסס הכול,
ומספר הטלפון הופיע למטה,
וזכרתי שבסרט,
יש ארבעה מכסחי השדים עם מספר הטלפון...
מכסחי השדים
אליו מתקשרים כשצריכים עזרה.
ואז הבנתי, וואו,
הקטע הוא להתקשר למכסחי השדים, לא לשיר את השיר שלהם.
אמרתי לעצמי שזה הסוד,
אני לעולם לא אוכל להגיד "מכסחי השדים" במוזיקה,
כך שזה שיר של פנייה ותגובה.
עדיין לא היו לי מילים, כן, אבל היה לי קונספט.
למי תתקשר? למכסחי השדים. את זה סגרתי.
אבל השליח אמור להגיע בתשע, והשעה היא שמונה וחצי.
ובכן, זה בדיוק המקום שבו ישבתי
כשכתבתי את מכסחי השדים.
הדוור, השליח ישב בחוץ, כשהוא מוכן להיכנס,
ולא הרשיתי לו להיכנס.
נעלתי את הדלת, כי אם לא הייתי כותב מילים,
הם לא היו משלמים לי.
לכן כתבתי את המילים כשאני יושב כאן, בלי אוזניות,
שרתי את התפקיד הראשי שבו השתמשנו,
וזה מה ששומעים עכשיו בתקליט שמתנגן ברמקולים האלה.
אם יש משהו מוזר אצלך בשכונה
למי תתקשר?
שרתי את זה בדיוק ככה, בישיבה על הרצפה.
העברתי את זה לקלטת, נתתי אותה לשליח,
ואז חזרתי הביתה והלכתי לישון כי לא ישנתי כבר יומיים וחצי.
קיבלתי שיחת טלפון מהבמאי, איוון רייטמן,
באמצע הלילה,
והוא אמר, "בנאדם, ממש אהבתי את השיר הזה".
הוא שלח לי את השיר, לא זוכר, בערך בשלוש בבוקר.
זה היה מהיר, את זה אני זוכר,
אני זוכר שהשמעתי את השיר, ופשוט התחלתי לחייך.
הוא שיחק אותה, זה בטוח.
זה מעניין, הוא ממונטריאול, אולי זאת סביבה יותר מהוגנת,
והוא כל הזמן שאל מה אני אומר שם, "איני מפחד משום רוח".
אמרתי לו שהוא טועה. "אנ'לא מפחד משום רוח".
הוא אמר: "איני מפחד משום רוח". לא, לא, לא, לא,
"אנ'לא מפחד משום רוח".
אף אחד בעולם לא מפחד יותר ממני משדים ורוחות.
מאז שאני מכירה את ריי, הוא מסרב לישון בחושך.
איליין פארקר אשתו של ריי
היינו חייבים לפתוח את הווילונות, לפתוח אותם לרווחה.
חייבת להיות איזושהי תאורת לילה.
כשנולדתי, אימי אומרת שהיא תמיד השאירה מנורה דולקת,
לכן אני חייב לישון עם אור בכל מקום.
אני לא נשאר אף פעם בחדר חשוך, אני אבלע את הלשון ואתחיל לרעוד.
אני חושב ברצינות שהייתי קופץ מהקומה החמישים
רק בשביל להתרחק מהחושך.
זה עד כדי כך מפחיד אותי.
אם אני לא נמצאת כאן, ואני חוזרת הביתה
אחרי שנעדרתי במשך הלילה,
כשאני באה הביתה, האורות דולקים בכל הבית,
דולקים, דולקים, דולקים.
ואז הוא מתפלא כשהוא מקבל את חשבון החשמל.
כשגיליתי לראשונה שאבי מפחד מהחושך...
רדמונד פארקר בן
לא ידעתי על זה, חשבתי שאבי לא מפחד מדבר.
אני לעולם לא אשכח שיצאנו לשיט תענוגות,
הייתי בן 12 וכיביתי את האורות
כי פתחתי את הדלת,
ולפני שהיד שלי הגיעה לידית שמעתי...
שמעתי דפיקות על הקיר,
והדלקתי את האור בשיא המהירות.
הסתכלתי אחורה, הוא ניסה להיאחז...
"לעולם אל תכבה את האור".
אני רואה דברים שזזים בתוך הבית.
אני יודע שהרופאים וכל השאר אומרים לי:
"ריי, אתה חייב להבין שהווילונות לא זזו".
ולדעתי צריך להגיד את זה לווילונות, אתה מבין? כי הם כן זזים.
כולם מדברים על הגאונות של קלייב דיוויס,
אבל לפי מה שאני זוכר, הוא לא אהב את השיר.
התגובה של קלייב כשהוא שמע את מכסחי השדים,
הוא חשב, "השתגעת? לשיר לרוח?"
בנינו אותך והפכנו אותך למאצ'ו, אתה שר לבחורות.
הוא אמר, "לדעתי זה לא יצליח",
ואני אמרתי:" לא תהיה עסקה על האלבום אם לא תשים את זה בהתחלה,
"ואני באמת חושב שזה צריך להיות השיר הראשון".
הייתי צריך לשלוח לו עותק פרטי של הסרט
כדי שתהיה לו הקרנה פרטית,
ואז אמרתי לו שהוא יכול לתת לכל האומנים שלו להופיע באלבום.
"נמלא אלבום, ונהפוך אותו לפסקול".
הוא חשב שזה רעיון נהדר.
עוד לא צפיתי בסרט כששמעתי את השיר לראשונה.
קלייב דיוויס מנהל בחברת תקליטים
אבל זה היה מצב שבו כולם מנצחים.
אני זוכר שרציתי לפרסם את השיר במהירות.
עד כמה שזכור לי השיר יצא
שבוע לפני שהסרט עלה לאקרנים.
בסוף זה היה השיר הכי מצליח ב-1984.
קלייב, כשהוא התקשר אליי, שלושה או ארבעה שבועות מאוחר יותר,
חשבתי שהוא יגיד לי שאנחנו מטפסים במצעדים,
ואנחנו עומדים לעשות משהו גדול.
הוא אמר, "שלחנו ליצוא ארבעה מיליון תקליטים".
ליצוא, זה לא מה שנמכר באמריקה, זה רק היצוא.
התקליט הזה הגיע למקום הראשון ב-52 מדינות בעולם,
מקום ראשון או שני ב-52 מדינות.
התקליט יצא לחנויות באוגוסט.
בפברואר הם נתנו לי מגן הוקרה על אלבום שמכר עשרה מיליון עותקים.
עשרה מיליון עותקים של פסקול, רק עד פברואר,
חמישה או שישה חודשים אחרי שהכול התחיל.
אני לא יודע אם הסרט דחף את השיר...
ארני הדסון שחקן
אבל לדעתי הם פעלו יד ביד.
אני חושב שיש המון נוסטלגיה שכרוכה בסרט הזה,
והיא הביאה איתה הרבה דברים.
לדעתי השיר הזה היה נשאר פופולרי
גם אם הסרט לא היה הופך לתופעה שכזאת,
בגלל שזה שיר שעושה את העבודה.
אבל לדעתי הסרט והשיר עבדו יחד, בסינרגיה.
אם תיגש לכל אחד...
דיוויד פוסטר מוזיקאי
לא משנה באיזה גיל, לא משנה מאיזה דור,
ותשאל, "למי תתקשר?"
"למכסחי הרוחות"!
כולם מכירים את השיר הזה.
מבחינתי, השיר הזה הכי פחות מאפיין אותו.
סטיב לוקאת'ר טוטו
אין שאלה, מבין כלל העבודות...
בחיים לא הייתי בוחר במכסחי השדים.
זה בטח הלהיט הכי גדול שלו,
אבל יש המון שירים אחרים, היו לו עוד הרבה להיטים.
כשאני מסתובב כיום, לא מכירים אף שיר אחר שלי.
מבחינתם זאת מוזיקה ישנה.
זה היה החלום שלי, מאז שהייתי בן 18,
שיהיה לי כוכב משלי בשדרות הוליווד.
ביקרתי כאן עם הוריי בגיל 17, ולחשוב על זה שקיבלתי כוכב,
אני מרגיש מבורך ואני כל כך נרגש.
אני מביט בזה, וזה כמו חלום שהתגשם.
אני לא מאמין שזה הגיע רחוק כל כך.
זה פשוט נפלא.
ריי פארקר ג'וניור
אני אוהב כל כך את המעריצים שלי, כן.
אני מגיע לכאן לפחות פעמיים או שלוש בכל חודש
כדי להראות שאני מעריך את זה, וכדי לקלוט
כמה מזל היה לי, אני מת על זה.
בואו, עכשיו אתם מדברים, כל הכבוד.
מה שמך?
למי תתקשר? -למכסחי השדים!
אבי הוא אולי הידוען הכי מוצלח שיש, הוא כל כך אוהב את זה.
לעולם לא תשמעו סיפור על אבי
כמו הסיפורים ששומעים לפעמים,
"מישהו ביקש ממנו חתימה והוא סירב".
לא אצל אבי, הוא יחצה למענך את האוקיינוס.
הוא תמיד זורם עם הקטע הזה, "קוראים לך כך וכך?"
"כן, זה אני".
כזה, "אלוהים"!
כשהוא אומר שאני אוהב להיות ידוען,
לפעמים זה מעצבן, אבל בראש שלי,
אני מרגיש שהאנשים שקנו את המוצר שלי,
זה כמו לקנות מכונית מתוצרת פורד, כן?
אני בטוח שאם תקנה מכונית של פורד, מר פורד יחבב אותך, בסדר?
אני בדיוק טיפוס כזה.
אם אתה קונה את המוצר שלי, אתה תומך בי.
אני חי ברמה כזאת רק בזכות מי שנהנה מהמוצר שלי ותומך בו.
אני מרגיש חוב מסוים כלפי כל אחד
שמסייע בדרכו למטרה שלי.
היום אני נרגש מאוד להזמין לכאן את מר ריי פארקר ג'וניור.
מחיאות כפיים לריי.
אלוהים, תראו את הילדים. -איך מצאת את הדרך?
אני לא יודע איך להגיע הנה,
אבל הדבר הראשון שאעשה זה לצלם כמה תמונות סלפי.
כן, חבר'ה, להתקרב!
לנופף.
תסתכלו, תראו כמה גיטרות, אלוהים אדירים!
בבית הספר שלי היו רק קלרינטים, חלילים, כלים כאלה.
לכם יש גיטרות ותופים, אתם יכולים לתת בראש!
זה כמו חלום שהתגשם,
מהילדות שלי, שיהיו גיטרות בכיתה.
חשבתי על זה בדרך לכאן,
מה אפשר לומר לילדים שלא יימשך הרבה זמן?
אל תפחדו לחיות את חייכם.
אני עבדתי קשה כי אבי עבד קשה,
והוא השקיע בי הכול מהיום הראשון.
זה היה הרגע שבו הוא אמר לי, "בן, אני חוסך כסף לשכר לימוד במכללה
"עוד מלפני שנולדת".
כדי שאני אהיה בן המשפחה הראשון שמסיים לימודים במכללה.
מסרתי לאבי את החדשות הרעות.
"אבא, אני לא רוצה ללמוד במכללה, אני כבר לומד, אבל אני רוצה לפרוש
"כדי לצאת לסיבוב הופעות עם להקת רוק.
"אני רוצה להופיע עם הרולינג סטונס, או עם סטיבי וונדר".
חשבתי שזה רעיון יותר טוב, ואני עדיין חושב ככה.
אבל העניין הוא כזה. אני שברתי את ליבו ביום ההוא
כשלקחתי ממנו את החלום שלו.
חלום שהיה יותר מבוגר ממני.
אבל אל תפחדו לחיות את חייכם, אל תלכו לבית הספר ותגידו:
"תוכנית הגיבוי שלי היא להיות מזכירה".
כי בסוף תהפכו למזכירות.
אם אתה רוצה להיות כוכב רוק, תשקיע בזה את כולך.
הדבר היחיד ממנו פחדתי בתור ילד
היה להגיע לגיל ארבעים או חמישים מבלי שניסיתי לממש את זה.
אבי רצה שאהיה עובד ממעמד הצווארון הלבן.
זה היה החלום שלו בשבילי,
והחלום שלי... זה לא היה החלום שלי.
לא רציתי לעבוד במשרד.
לא רציתי לתכנן חלקי מכוניות ולא רציתי לבנות מכוניות,
רק רציתי לנהוג בהן.
יום אחד, אם תהיו מבוגרים יותר,
ולא ניסיתם להגשים את חלומותיכם,
זה הדבר הכי גרוע שיכול לקרות לכם.
אם ניסיתם להגשים חלום וזה לא קרה,
ובכן, לפחות ניסיתם,
ואתם יכולים לישון ולנוח היטב בלילה,
אבל לא לנסות בכלל, זה דבר נורא.
נראה לי שיש כאן חבורה של אנשים מוכשרים,
ואני מתכוון לצפות בטקס פרסי הגראמי בעוד כמה שנים.
ואתם יודעים, יש משהו מיוחד...
כן, הבאנו לכם מתנה קטנה.
טוב, אולי תרצה לעמוד שם ולהראות לנו מה הבאת?
מתנה קטנה, הנה, קח את זה.
אתם מוכנים? -כן.
אתם מוכנים? -כן!
העונג כולו שלי.
חבר'ה, עכשיו אין לכם תירוצים.
אין תירוצים, נכון?
אין כמו ילדים קטנים, זאת שעת בוקר מוקדמת,
ואני מתלהב ומתרגש יותר מדי.
ראיתי עכשיו כמעט שלושים ילדים משתגעים לגמרי,
ומנגנים מוזיקה נהדרת.
בחיי, הם הסתכלו על הגיטרות, על הצבעים,
וזה מזכיר לי איך אני הרגשתי
כשקיבלתי בפעם הראשונה גיטרה מתוצרת קינגסטון.
אתה יודע, אפשר לראות איך כל אחד
שם עין על הדגם שמוצא חן בעיניו.
אחד מסתכל על גיטרה כתומה:
"זה בדיוק בשבילי, אני הולך על כתום".
ואז אתה רואה מישהו אחר עם גיטרה בצבע קרם:
"זה מתאים לי, זה בדיוק הקטע שלי".
אני מקווה שזה באמת ידליק אותם, וייתן להם השראה.
כמו שאבי נהג לומר לי,
הוא תמיד אהב את זה שאני מנגן בגיטרה
בגלל שהוא אמר שאני עושה משהו חיובי.
אם אני משקיע כל כך הרבה במשהו חיובי,
אני לא משקיע זמן בדברים שליליים.
זה שיר קל מאוד.
כשאני שואל, "למי תתקשר?"
אתם עונים...
"למכסחי השדים"!
אבל תשירו עם יותר התלהבות,
עם הרבה יותר אנרגיה, כאילו שאתם ממש נהנים,
אחרת התקליט לא יהפוך ללהיט.
בסדר, הנה זה בא.
תשירו, הנה זה בא.
אם יש משהו מוזר אצלך בשכונה
למי תתקשר?
למכסחי השדים!
אהבתי את זה.
ואם יש משהו משונה שלא נראה טוב
למי תתקשר?
למכסחי השדים!
האם נמאס לי ממכסחי השדים?
האם נמאס לי לשיר, "למי תתקשר?"
האם נמאס לי לשיר, "אנ'לא מפחד משום רוח"?
האם נמאס לי מהשורה, "לכסח, זה עושה לי טוב"?
האם נמאס לי לשיר, "אני לא שומע"?
האם נמאס לי?
לא! אתה צוחק עליי?
זה כמו שמונה ספרות בלוטו, וכל הספרות שלי זכו בהגרלה.
האם תסכים להחזיר את הכרטיס שזכה בלוטו?
זה מה שאני שואל אנשים.
לדעתי זאת הברכה הכי גדולה בעולם, מכסחי השדים.
לדעתי זה הדבר הנפלא ביותר שיכול היה לקרות.
כולם מכירים את מכסחי השדים,
וזה גורם לכולם לחייך.
כשמדברים על ריי פארקר ג'וניור,
כולם עושים את אותו הדבר.
למי תתקשר?
מצטער, לא הייתי צריך להגיד את זה.
הם תמיד עושים את זה, ואני בסדר עם זה, זה אני.
למי תתקשר?
תרגום כותרות אלדד גולן