Ez a srác már sokszor járt nálunk.
Nagyon kedvelem.
Ő aztán...
Nem csupán... Igen, szexi, nem kell...
Nemcsak jóképű, de van kb. ennyicske tehetsége is,
amivel mégis sokra jutott.
Úgy értem, minimális tehetségű emberhez képest nagy utat tett meg.
Kicsit komolyabban, író, producer,
hangmérnök, minden hangszeren játszik.
Énekel, mindent csinál, igazi egyszemélyes zenekar.
A neve Ray Parker Junior.
Sokan hiszik, hogy reggel felébredtem,
megírtam a „Szellemirtók”-at, és visszafeküdtem.
Elárulom, ennél azért sokkal több minden történt előtte.
Kezdjük az elején!
A michigani Detroitban nőttem fel, amire büszke vagyok,
mert a 60-as és 70-es években Detroit a lehetőségek földje volt.
A Motown kitörölhetetlen nyomot hagyott a környékünkön.
A környék összes szülője... A szomszédjaink szinte családtagok.
Bármelyik anya vagy apa elfenekelhetett a szomszédból,
ha rosszalkodtál.
Úgy tűnt, minden szülő jó.
Mindenki jó ember.
Nekem voltak a legcsodásabb szüleim.
Apám kétkezi melósként fizikai munkát végzett.
A szerelőcsarnokban dolgozott.
Nagyon szerette volna, ha egyetemre megyek,
és én leszek az első értelmiségi a családban.
Ez volt az álma.
De nem az én álmom.
Körülbelül tízéves koromban
láttam a The Lovin' Spoonfult az Ed Sullivan Show-ban.
Hiszel a varázslatban
Egy fiatal lány szívében
Az elektromos gitár megragadott.
A legcsodálatosabbdolognak tűnt.
Lenyűgözött, tetszett a hangzása.
Elektromos volt, az új évszázadba repített engem.
Lázba hozott. Azt mondtam: „Haver, csapjunk a húrok közé!”
És azóta is gitározom.
A mentor, aki megváltoztatta az életem.
A tanárom, Alfred T. Kirby.
Alfred T. Kirby egy magas, fehér fickó volt a gettóban.
Nem tudom, hogy került oda.
De ott volt a belvárosban, az iskolában.
Mr. Kirby rólam nevezte el a „The Stingrays” együttest.
Ebben a bandában a legjobb barátaim voltak,
Nathan Watts és Ollie Brown.
Ollie dobolt, Nathan trombitált.
Ollie és Nathan nem tudták, hogy átvertük őket.
Érted, mire gondolok. Én voltam a vezető. Az én együttesem.
A neve The Stingrays.
GYEREKKORI BARÁT STEVIE WONDER ZENEKARVEZETŐJE
The Stingrays.
GYEREKKORI BARÁT/DOBOS
Nem vettem észre, hogy belecsempészte a nevét.
De hát ő a tesóm!
Játszottunk szülői értekezleteken,
árvaházakban,
helyi műsorokba jártunk, mi voltunk a menő banda.
Az emberek irtó cukinak tartottak.
Röviddel ezután már bicajoztam, méghozzá elég gyorsan.
Azt hiszem, az öt banánüléses egyikével.
Ötsebességes Huffy!
Tekertem, frankón néztem ki,
kinyújtottam a lábam, az útpadkának ütődött,
kicsavarodott és eltört, deréktól lefelé begipszeltek
egészen a lábujjaimig.
Így aztán a következő másfél évben minden áldott nap
legalább napi 12 órát gitároztam.
Így tettem szert a tízezer órás gitárgyakorlatomra.
Amikor megismertem Rayt, már volt egy zenekarom,
a Dynasonics, és Ollie Brown volt az új dobosunk.
Azt mondja: „Van egy barátom, ász a srác. Szerezd meg!”
Mire én: „Persze, megyek, meghallgatom.”
Erre ő: „Hallgasd meg telefonon!”
BARÁT/ZENESZERZŐ/LEMEZPRODUCER
A The Temptations ekkor adta ki az „I'm Losing You”-t,
és Ray az összes gitáros részt eljátszotta telefonon.
Ez szuper, mondtam. „Szólj neki, hogy felvettem.”
Sylvester együttese jobban felszerelt volt.
Volt akkordhangszerük,
egy elektromos Wurlitzer-zongora, amilyenen Ray Charles is játszott.
Hihetetlen volt, sosem hallottunk ilyen hangzást,
úgy éreztem: „Mintha felvételről szólna.”
Hadd áruljam el az egyetlen dolgot, ami nem tetszett!
Sylvester ezüstöltönyöket és fehér ingeket aggatott ránk,
mi meg 14 évesen ezüst színű öltönyben virítsunk?
Neki tetszett ez a szerkó.
Ha megnézed, ma is ilyesmit visel.
Egyébként Michael Jackson együttesét is addig vezette,
amíg Michael meg nem látta öltönyben és nyakkendőben,
és ott helyben kirúgta.
A zene tökéletes volt, csak nem tetszett neki az öltöny-nyakkendő.
Ray és én így kezdtük.
Azóta eltelt megannyi év,
évtizedeken keresztül számos kiváló gitárossal
dolgoztam már...
De ma is Rayt tartom a legjobbnak.
Tizenhárom éves koromban
Billy Henderson elhívott a The Spinners meghallgatására.
Szégyen, ahogy A pasiddal szórakozol
A Motown, tessék!
Lehetőségek tárháza előttünk: a Motown, a Stax,
a Holland-Dozier-Holland.
Ott voltak a klubok, ahová bármely éjjel mehettél.
14-15 évesek voltunk, a szüleinkkel fuvaroztattuk magunkat.
Hat-hét bandát is láthattunk egy este.
Felléptem a Latin Quarterben, ahová Hamilton Bohannon is eljött,
és hallott játszani.
Találkoztam Ray Parkerrel.
MOTOWN ZENEKARVEZETŐ
Tizennégy éves volt.
Egy este elmentem egy klubba.
Láttam egy srácot gitározni.
Bemutatkoztam: „Bohannon vagyok, én vezetem
a Motown Records zenekarát, tetszik, ahogy játszol.”
Hamilton Bohannon volt a Motown dobosa,
de zenekarvezető is volt,
a Motown minden cuccát hangszerelte.
Hallottam játszani, felfigyeltem rá.
Nem fél füllel. Mindkettővel.
Félrehúzott, majd ezt mondta:
„Gyere át a nagyokhoz! A Motown zenekarvezetője vagyok.”
Azon töprengtem: „Ki ez a fickó?
Miről beszél?”
Azt mondta: „Tetszik, ahogy játszol. Tudsz játszani a nagyfiúkkal?”
Átjött anyámékhoz, megígérte a szüleimnek,
hogy nem lesz se drog, se alkohol.
Ő maga vitt el és hozott vissza naponta,
ha a szüleim nem tudtak.
Azt akartam, a szülei rám bízzák Rayt.
Szinte családtaggá váltam.
Így kerültem be a 20 Grand klub bandájába.
Elsőként Gladys Knight bandájával játszottunk,
a Parliament mellett, ahol George Clinton énekelt...
Csak jelzem, hogy a szerelmed...
A Parliament, mielőtt Funkadelic lett.
Dolgoztam a The Funk Brothersszel,
James Jamersonnal, a The Temptationsszel, Smokey Robinsonnal, Marvin Gaye-jel.
A környéken, ahol felnőttem, fehéreket csak tévében láttunk.
Azt hittem, a fehérek a tévében laknak. Szószerint.
Erősen szegregált környéken éltünk,
ahol nem láttál fehéreket.
Ha a környéken mászkáltál, és a szomszédokra néztél,
mindenki fekete volt.
A klubban mindenki fekete volt.
Ha bekapcsoltad a tévét, mindenki fehér volt.
Csak ezt láttuk.
Erősen szegregált volt.
Az ember bizonyos határokat nem léphetett át.
A Benton Harbor melletti várost Fair Plainnek hívják.
SZÍNÉSZ/SZELLEMIRTÓK
Feketék sötétedés után nem tartózkodhattak Fair Plainben.
Ha ott elkaptak, a rendőrség megállított, vagy még rosszabb.
Integrált középiskolába jártam, ami úgy értendő,
hogy feketék is járhattak oda.
De el voltunk különítve.
Más rendszerben tanultunk, mint a fehér srácok.
Olyan korban nőttünk fel, amikor Amerika sokat beszélt aszabadságról,
de egyáltalán nem demonstrálta.
Tehát 19...
Istenem, azt hiszem, 1967-ben volt, 13 éves voltam.
Halászni mentünk, mert apámnak volt egy motorcsónakja.
Az Erie-tóhoz készültünk sügért fogni,
mert szeretem a friss sügért.
Ekkor hallottam először azt a szót, hogy „zavargás”.
Nem tudtam, hogy mit jelent.
A Dexternél vagy Boulevardnál jártunk, amikor megszólalt:
„Visszafordulunk! Zavargás tört ki.”
Én meg: „Mi az a zavargás?”
Négy napos zavargás, fosztogatás és gyújtogatás Detroitban,
az idei év legrosszabb faji erőszakhulláma.
Egész háztömbök váltak pokollá.
Legalább 36 embert megöltek, kétezernél többen megsérültek,
minimum félmilliárdos kár keletkezett.
Romney kormányzó szükségállapotot hirdet.
Mindenütt tüzet láttam. Tankok gördültek végig az utcán!
A középiskola, ahová jártunk, a Nemzeti Gárda bázisa lett.
Az legfeljebb tíz háztömbnyire volt tőlünk.
Nehéz volt ám egy 14-15 éves srácnak.
Ugyanakkor felemelő is egyben.
De hála az égnek, hogy vége!
Szó szerint...
Pont ott álltam, ahonnan láthattam a lángokat.
Láttam a Nemzeti Gárdát az utcán.
Mi ilyen környéken éltünk.
Amikor hazaértem, autókat láttam,
heverőt szállító kabriókat, fosztogatásról beszéltek,
azelőtt azt sem tudtam, mi fán terem a fosztogatás.
Láttuk a tévében, hogy palackokkal dobálják aházakat,
hogy épületek leégnek.
Az otthonomra egyenesen felpillantva láthattad a fejed fölött tomboló tüzet.
A benzinkút talán két-három háztömbnyire volt.
Szóval hihetetlen, ami akkor ment,
halálra rémültem, azt hittem, itt a világvége,
mert ilyet soha életemben nem láttam.
Teljesen feldúlták a várost akkor.
Egyszerűen mindent szétszedtek.
Hetekkel később, amikor iskolába mentünk,
az összes bolt, ahol vásároltunk,
ki volt égve. Porig égtek.
Minden kirakat betörve, mindent elvittek a boltokból.
Nagyon-nagyon ijesztő időszak volt az életemben.
És egyedül a gitározásra számíthattam.
Úton voltam a Cass Tech gimnáziumba, a buszmegállóban ácsorogtam.
A könyveimmel a Cass Techbe tartok.
Reggelente ugyanarra a buszra szállok.
Odajött négy-öt rendőr fegyverrel, szóltak, ne mozduljak.
Arra gondoltam: „Valaki biztos bajba került.”
Körbenézek. Épp a buszt várom.
Körülnézek, mi történik,
erre rám fogták a fegyvert.
Elkaptak, szó nélkül bevittek a sikátorba. Sosem felejtem el.
Ha most csinálnák velem, eltörne a karom.
De akkor így fogtak meg,
rányomtak a kocsi tetejére, felemeltek a földről.
A másik három vagy négy fickó meg ököllel püfölt.
Ez volt az a pont az életemben, amikor azt gondoltam:
„Végem. Ezt nem élem túl.”
A legjobb barátom Nathan Watts, aki Stevie Wonder zenekarát vezeti.
Az anyja kijött a hátsó verandára,
pont szőnyeget tisztított.
Isteni kegyelem volt az a pillanat.
Épp a szőnyeget takarította, lenézett
és meglátta, ahogy vernek.
Odakiáltott: „Ő jó gyerek. Mit művelnek?”
Csak ránéztek, nem szóltak semmit.
Nem ütöttek többet, elengedtek.
Egy darabig a földön feküdtem.
Senki sem mondta el, miért csinálták.
Nem tartóztattak le.
Nem mondták, mit követhettem el.
Csak becipeltek a sikátorba, és ütlegelni kezdtek.
Tudod...
Ez kiölte belőlem...
Kiölte belőlem a sport iránti lelkesedést és még egyebeket.
De mint minden másban, ebben is van valami pozitívum,
ettől kezdve inkább otthon akartam maradni és gitározni.
És egy nap, ha már elég jól gitározom,
akkor kitörhetek innen.
Kitörök ebből az őrületből.
Bohannon bemutat Marvin Gaye-nek.
15 éves koromban kezdtünk vele próbálni.
A zenepróbák napközben voltak.
Ennyit az iskolai munkáról.
Sokat játszottam Marvin Gaye-jel.
A legjobban az Oakland Coliseum-i koncertalbumra emlékszem.
Köszönöm.
Amire jól emlékszem, a „Distant Lover”-rel kezdtünk.
Aztán hirtelen majdnem leejtettem a gitárt,
annyira eszméletlenül hangosan sikítoztak.
Nem mikrofonoztuk be a közönséget.
De a felvételen hallani a visítást a gitár,
a dob és a basszus mikrofonján át.
A „Distant Lover” bejelentése
és az ének belépése közötti időben
ordítoztak a leghangosabban.
A Rolling Stones-koncertek sem voltak ilyen hangosak.
Sosem hallottam még előtte vagy utána ilyen hangerőt.
Távoli szerető
Házi zongoristaként kezdtem dolgozni
a Holland-Dozier-Holland Invictus nevű kiadójával.
Amint oda kerültem, rögtön be akartam hozni Rayt is.
Aki még nem ismerné a Holland-Dozier-Hollandot,
ők írták a „Stop in the Name of Love”, a „Sugar Pie Honey Bunch”
és egy csomó más dalt, szóval ez nagy szó volt.
Mindennap otthon ültem, remélve, hogy valaki megbetegszik,
aztán Sylvester bedobja a nevem, és azt mondja, hívd Rayt.
Először McKinley Jacksonon át figyeltünk fel Rayre.
McKinley Jackson hangszerelt.
Az első kérdésem az volt, hol volt eddig.
Honnan jött? Hogy tarthatnánk meg?
A Holland-Dozier-Holland otthagyta a Motownt,
céget alapított Invictus Records és Hot Wax Records néven.
Próbáltam friss vért behozni, Ray lett az első, aki jött.
Tizenöt évesen csatlakozom a Holland-Dozier-Hollandhoz,
ahonnan Robert White és Eddie Willis kilépett.
És itt van ez a fiatal srác, épp csak pelyhedzik az állam,
afrófrizurával, kicsit sem nézik ki belőlem, hogy tudom, mitcsinálok.
Erre azt kérdezték: „Ki ez a srác, akit idehozol?”
Akkor látom, hogy bejön egy kisfiú.
Azt mondták: „Jobb, ha tud játszani, McKinley, különben véged.”
Jött egy kis erősítővel, és játszani kezdett.
Olyan volt...
HANGMÉRNÖK
Ennyi volt.
Játszani kezdett, és jól játszott. Megdöbbentett, de komolyan.
Sosem felejtem el a dal címét:
„Everything Good is Bad, Everything Bad is Good.”
És McKinley adott egy wah-wah gitárt,
aztán pár másikat, mire végeztünk,
már három-négy gitár volt a felvételen.
És azt gondoltam, na ez sikerült!
Négy gitárt vett fel. Ha nem tetszettem volna,
rég elküldtek volna.
És a többi már történelem.
Megcsinálta, márpedig nagyon jól.
Jól megvoltunk, minden felvételükön zenéltem.
HOLLAND-DOZIER-HOLLAND RAY PARKER JR-RAL
Olyan bandáik voltak, mint a Honey Cone:
„Put it in the Want Ads,” Laura Lee: „If You Can Beat Me Rockin',
You Can Have My Chair”, Freda Payne: „Bring the Boys Back Home”,
Chairmen of the Board: „Patches”.
Mindegyik számban játszottam,
és imádtam az előadásokat, csodálatosak voltak.
Tizenöt évesen állandó melóm volt, heti 350 dollárt kerestem.
A zsidó bar-micvók és esküvők egyenként 35 dolcsit hoztak.
Aztán heti két felvétel különböző stúdiókban
háromóránként 90 dollárért.
Szóval bő 600-700 dollárt kerestem hetente.
Aki csak hallotta őt, azt akarta, hogy játsszon a számaiban.
Ennyire jó volt.
Annyira jó most is, ne mondd, hogy volt! Most is jó.
Mindezek Detroitban történtek velem.
Voltak rossz dolgok, de még mindig Detroit a kedvencem,
mert az volt a lehetőségek hazája.
Egy este felhívtam Stevie Wondert:
„Hallanod kéne, hogy gitározik. Ray Parker a neve.”
Megadtam Stevie Wondernek Ray Parker számát.
Ray Parker Jr.? Stevie Wonder vagyok.
Oké, a Music of My Mind a kedvenc albumom.
Bent volt a kocsimban, vezetés közben hallgattam.
Ha egy igazán híres ember felhív,
akinek éppenséggel nagy rajongója is vagy,
az első gondolatod az, hogy a haverjaid szórakoznak veled.
Szóval térjünk vissza ide!
Ha Stevie Wonder hív, nem mehetsz csak úgy el mellette.
Nem igazán hittem, hogy Stevie Wonder...
Ne már! Stevie Wonder? Felhív? Ki hiszi ezt el?
Detroitban ülök otthon, csöng a telefon,
Stevie Wonder van a vonalban.
Fogtam a kagylót, és letettem. Tényleg.
Azt hittem, az egyik haverom az.
Pillanatokkal később visszahívott. Nagyon kitartó, visszahívott.
Megint letettem, harmadszor talán mondtam is valamit,
amit nem lett volna szabad, egy négy betűs szót.
Azt hittem, viccel. Semmi baj.
Azt hitte, viccelek, szóval visszahívtam,
mert elhatároztam, hogy meghallgatom a játékát,
és felcsigázott a tehetsége.
Szóval újra felhívtam, és végül elhitte.
Azt mondtam: „Hé, Stevie vagyok, nem szórakozom.
Ha újra leteszed, kapsz egy maflást.
Tudod, vannak detroiti ismerőseim is.”
Pontosan emlékszem rá, hogy azt mondta:
„Figyelj, most nem kommunikálunk.”
Azt mondta: „Tartsd! Játszanék neked valamit.”
Lejátszotta a „Superstition” ritmussávját.
Ha emlékszel még, hogy szól a „Superstition”, bejön a dob...
Aztán hallom a Moog basszust és a klavinetet belépni.
Ekkor rádöbbentem,
Stevie Wonderrel lógok vonalban, mit művelek?
Rajta!
Azt mondta: „Nem kell meghallgatás.
Elmegyünk Los Angelesbe, megvágjuk a Talking Book albumot,
aztán turnéra indulunk a Rolling Stonesszal.”
Attól kezdve minden megváltozott.
Itt Stevie Wonderrel játszom 18 évesen a Szezám utcában.
A „Superstition”-t játsszuk.
Igazi klasszikus, no meg a Szezám utcában voltunk,
gyerekkoromban sokszor néztem Nagy madarat
és a többi híres figurát.
Rögtön utána meg turné a Rolling Stonesszal.
Sosem láttam még ilyet.
A nézők sikítanak! Mi történik itt?
Csak egy detroiti srác vagyok, hogy kerülök én ide?
Volt egy riff, amit Ray sokszor játszott, hallottam a próbákon.
Azt akartam, hogy játssza el azt egy dalban.
A „Maybe Your Baby”-ben.
Előállt a „Maybe Your Baby”-vel.
A legfunkosabb dolog, amit csak hallottam.
Úgy értem...
Olyan hangok, melyek egyetlen olyan lemezen sincsenek, amin dolgoztam,
még csak nem is hallottam másoktól.
Ez egy teljesen új élmény. Mit tegyünk?
Hihetetlen ritmusérzéke volt.
Nagyjából ő adta a kezdő lökést, bármely másik zenésszel is játszott,
vagy akármelyik másik gitárossal.
Ő hozta létre azt a közeget, ami az egészet összefogja,
mindezt a ritmusérzékével.
Követte a szinkópákat és mindent, amit csak akartam.
Olyan volt, mintha a gondolataimban olvasna.
...más tervei voltak
Kezdek aggódni nagyon
Én is
Talán a babádnak más tervei voltak
Ó, igen
Stevie családtagként tekintett a zenekarára.
Színpadra vitt minket, ami nagyszerű eredmény volt,
így nem szerette, ha valaki kilép, mert az olyan, mintha egy családtag
azt mondaná: „Kilépek a klánból.”
Negyvenöt éve dolgozom Stevie Wonder mellett.
Negyvenöt év, Mr. Wonder.
Amikor elvégzed a Wonder-iskolát,
sokat tudsz a zenéről, arról, hogyan készíts el egy dalt.
Ray elmondhatja, nem tudott számokat írni,
amíg nem dolgozott Stevie-vel.
Stevie tanított neki mindent.
Stevie tanított meg dalokat írni.
Bevitt a stúdióba, kifizette,
felvették a dalaimat, duetteket énekelt velem,
hangszerelte a zenémet, hogy megmutassa, hogyan kell.
Azon töprengek, miért hagytam ott a bandát?
Azt hiszem, kicsit még dühös rám, amiért kiléptem a bandából.
Akkor New Yorkban laktunk, és én Kaliforniába akartam menni,
ahol sütött a nap.
Gondoltam, a zeneipar Kaliforniában van. Ott akartam lenni.
Megmondtam neki, hogy odaköltözöm.
Emlékszem, olyan volt, mint egy katonai kiképző őrmester,
azt mondta: „Nem hagyod ott a bandát. Mindenki boldog, pofa be!”
Bizonyos szemszögből olyan volt, mintha fogva tartottak volna
az együttesben.
Emlékszem, a texasi Corpus Christiben a kanapén aludtam a reptéren,
Eldöntöttem, hogy megszököm.
Sztár akart lenni, és meg is csinálta.
Büszke vagyok rá ezért.
Stevie dühös volt?
Közös felvételt akartam vele,
de nem így kellett lennie.
A saját útját járta, nagyszerű volt.
És egyszerűen boldog vagyok.
Örülök a sikerének.
Hittem benne, hogy ha eljutok Kaliforniába,
sikerülni fog.
Tudom, mindenki ezt mondja.
Hollywoodba megyek, sztár leszek.
De valakinek kell, hogy sikerüljön, és reméltem, hogy nekem.
Stúdiókba jártam, például a The Record Plantbe,
ami egy nagyon népszerű stúdió volt.
Egyik kezemben gitár, a másikban erősítő,
reggelente kiültem a stúdiók elé gitárral,
eltorlaszolva az ajtót.
Ha be akarsz menni,
beszélj velem, vagy hallgasd meg a játékom!
Amikor megismertem Rayt, nagyon fiatal volt, 19 éves.
SZÓRAKOZTATÓIPARI ÜGYVÉD/ÍRÓ
Nyilvánvalóan olyan fickó volt,
aki tudta, miről szól ez az egész.
A zenei világban művészként két dologra van szükség
a sikerhez. Az egyik a tehetség. A másik az akarat.
Ray a tehetség és az akarat nagyszerű kombinációja volt.
Nagyon erőszakos voltam,
mindenkinek azt mondtam:
„Hagysz gitározni, vagy hallgatsz 20 percig dumálni,
mielőtt beengedlek,
vagy hagysz pár percig játszani,
és már el is tűntem.”
A legtöbben azt mondták:
„Tíz másodperc, és szóba sem kell vele állnunk.”
Los Angelesben a legfontosabb, aki tényleg hatással volt...
Gene Page-nek volt a legnagyobb szerepe.
Betett kísérőzenésznek, és tényleg ráállított.
Gene Page volt a legjobb hangszerelő.
Ő csinált mindent a Righteous Brothers
„You Lost That Loving Feeling” dalától
az összes Barry White-cuccon át
minden zenekaros Lionel Richie-számig
és a hangszerelt Elton John-felvételekig.
Ő írta a húrosokat és fúvósokat
a történelem legjobb hangszeres számához, a „Love's Theme”-hez.
Glen Campbell gitáros volt Gene Page stúdiójában.
Glen Campbell saját tévéműsort kapott.
Ki hitte volna, hogy ez nekem lesz jó, mert az ő helyére mehettem.
Gene Page meghívott egy Barry White-próbára.
Emlékszem, hogy Barry feltett egy nagyon hangos zenei alapot,
vonatsípolás volt az elején.
Mivel detroiti vagyok,
odamentem a magnóhoz.
Hangosan szóltak a hangfalak, mindenki hallgatta.
Támadt egy ötletem a dallal kapcsolatban,
ezért odamentem a magnóhoz, megnyomtam a stop gombot,
és a zene megállt.
Mire Barry: „Mi a ...?”
Azt mondtam: „Elnézést, Mr. White, csodás a dal, de van egy ötletem.”
Nem tudom, mit látott, de odanézett, és azt mondta:
„Akkor húzzál ide, és játszd el!”
Elkezdtem játszani, és tetszett neki.
Abbahagytam, mert azt gondoltam:
„Tekerd vissza a felvételt, lejátszom elölről!”
Azt mondta: „Játssz tovább!”
Szóval van egy lyuk a felvételen,
másfél ütem, ahol nem szól a gitár.
Ekkor nyomja meg a gombot, és mondja, játsszak tovább.
Folytattam, rákerült a felvételre. A legjobb barátok lettünk.
Barry White menedzsere fölöttem lakott.
Odajött a fehér Lincolnjával,
leparkolt a kapu előtt, az ajtónál,
mert ő Barry White.
Nem fog az utcán parkolni,
hanem ott, ahol kényelmes.
Kiszáll az autóból, meglátom.
Rohantam, beültem a kocsimba, körbementem,
mert le akartam játszani egy dalt. De sajnos
a kocsija túl közel állt, ezért amikor
kinyitottam a kaput, az felemelte a kocsiját,
aztán a kapu a kocsijára esett,
kiszakadt az épületből, majd lezuhant.
Ő meg erre: „Köszi, Ray, ez jólesett.”
Mire én: „Bocs, de meg kell hallgatnod a dalom.”
Elhinnéd, hogy ezek után még beültettem a kocsiba?
Behúzhatott volna nekem, nem?
Beültettem az autóba, eljátszottam neki egy dalt.
Hazavitte a dalt, megírta a szövegét,
ez a dal lett a „You See the Trouble with Me”.
Kétszer lett első az egész világon.
Hat-hétmillió lemezt adtunk el.
Barry White-nak nem kellett a dalomat felhasználnia.
Nem volt rá szüksége. Ő volt a legnépszerűbb zenész
ebben az időszakban.
Barry nem szeretett külsős dalokat énekelni,
de kivételt tett Rayjel, és nagy siker lett.
Ki nyűgözött le leginkább?
Van egy fickó Kaliforniában, Barry White.
Tényleg, amikor idejöttél? Mit lestél el a munkájából?
Stúdiózenész voltál.
Tetszett, milyen gyorsan csinálta. Három sláger egy nap alatt.
Próbáltam utánozni. Eddig még nem sikerült.
Barry White különös módon kezelte a dolgokat.
Azt mondta: „Háromszoros pénzt fizetek,
de nyolc dalra van szükségem.
Csinálhatod 12 vagy három órán belül, utána hazamehetsz.
Nem érdekel. Ugyanannyit kapsz.
Ezt a pénzt szánom rá.”
Egy nap alatt összevágtunk hármat: a „You're My First, Last And Everything”,
a „Can't Get Enough of Your Love”
és a „Love's Theme” dalokat. Egy nap alatt.
Egyetlen nap alatt.
LEMEZPRODUCER/ZENÉSZ
Nem emlékszem, mikor találkoztam először Rayjel, de tűzvészként
robbant be a városba és a zenevilágba.
STÚDIÓGITÁROS/LEMEZPRODUCER
Befutott stúdiógitáros voltam, elsőként hívtak.
Egy nap bementem egy felvételre,
és ott ült mellettem egy kölyök.
Mondom magamban: „Remélem, jó a srác.”
Az első menet meggyőzött arról,
hogy ő tényleg a legjobb ritmusgitáros, akit valaha hallottam.
GITÁROS
Ray a legnagyobb élő ritmusgitáros.
Egyszerűen... Nagyon kemény.
Hihetetlen funkyritmusa van,
a városban nincs még egy ilyen.
Fiatalkorában Ray nem volt szerény.
Ha tudni akartad, mennyire jó, megkérdezted tőle.
Rólunk azt tartották, fiatal, ígéretes gitárosok vagyunk.
Amikor megismertem Ray Parker Jr.-t,
kezet ráz, és azt mondja:
„Én vagyok a világ legjobb gitárosa.”
Elmosolyodtam, és azt mondtam: „Majd meglátjuk.”
Szerintem most is remek, akkoriban is az volt.
De ha ezt mondta volna,
biztosan szájon verem érte.
Mit mondhatsz erre? Ő Ray Parker.
GITÁROS/TOTO
Felröhögtem, és mondom: „Hallottam.”
Ray magabiztos ember.
Nagyon magabiztos. Egyébként
nem ő a legjobb gitáros.
De nagyon-nagyon jó.
Olyan stílussal rukkolt elő,
amit sem előtte, sem azóta
nem hallott egyikőnk sem.
Számomra ők a családom, nagyon közel állunk egymáshoz.
Ez a fajta szeretet és ez a fajta tisztelet az,
amit nem tudok elmagyarázni a feleségemnek.
A barátaimnak sem tudom.
Ezen srácok egyikének kell lenned,
hogy pontosan értsd, mi is ez, milyen fontos is ez.
Mindannyiunkban megvan ez a szeretet a többiek iránt,
és tudjuk, ez életünk legjobb időszaka.
Életünk legjobb időszaka volt.
Ray és köztem volt egy különleges kapocs.
Egy agy, négy kar és két gitár.
Szó szerint. Mintha olvastunk volna egymás gondolataiban.
Az agyunk szinkronban volt.
Annyira szerettük, amit a másik játszik,
és olyan jól kiegészítjük egymást,
a ritmusaink, az időzítéseink annyira egyformák, ez...
Egyszerűen varázslatos.
Ha bemegyünk valahová, ahol többen vagyunk,
mintha újra 1976 vagy '77 lenne.
Mintha gyerekek lennénk öregemberes öltönyben!
Életem legszebb napjai.
Életem legjobb napjait töltöttem a stúdióban a srácokkal.
A legszebb napok voltak.
- Életem legszebb évei. - Zeneileg termékeny időszak.
Zenével még sok pénzt lehetett keresni.
Mindenki lelkes volt.
Vették a lemezeket, zenéltek. Egy csomó munka volt.
És olyan zenészekkel lehettünk, akik
- hozzánk hasonlókkal akartak játszani. - Igen.
Először, amikor hívtak, hogy játsszak Bill Withers albumán...
Gondolom, másoktól hallott rólam,
de imádtam Bill Withers lemezeit.
Így azt gondoltam, ez csúcs, Bill Withersszel játszom.
Ha megnézed a lemez hátoldalát,
engem látsz úszónadrágban, amint barbecue-t eszem
a fűben ülve. Ilyen jó muri volt.
Szóval, elmentünk Bill házába, ő meg imád beszélgetni,
elkezdi a dalát, az jár a fejemben:
„Hű, ez is nagy sláger lehet”, mint a többi száma.
Kitaláltam egy kis pengetést a gitárra.
Sokan játsszák a különböző gitárszólamokat,
de ez a gitárszólama a dalnak.
A „Jojo” című dal
Ray és Steve Lukather szerzeménye.
Ez a kis kitartó dolog
Ray stílusát tükrözi, ilyeneket ad hozzá egy dalhoz.
Ezt csinálja Ray.
Mindig jó dolgokkal áll elő,
egyszerűen imádom, ezért találkozunk és lógunk együtt.
Amiről azt gondolod
Amiről most azt érzed
Amiről hiszed
Hogy ez a valóság
Cheryl Lynn társaságában vagyok.
Istenemre, nem is lehetne jobb. Luther Vandross duetteket énekelt
- Cheryl Lynn-nel. - Te jó ég, miket beszélsz?
Engem soha senki nem kért fel duettre.
- Szeretek veled énekelni. - Igazán?
- Bármikor, akármikor. - Célfeladat. Vágom.
- Elköteleződsz. - Bármikor. Ez az én emberem.
...hiszed
Hogy ez a valóság
Már mondtam...
Amiről most azt érzed
Mondtam...
Amikor a „Got to Be Real”-t vágtuk,
olyan volt, mintha kiütnéd a labdát a pályáról,
amikor életedben először veszel kézbe baseballütőt. „Hogy kell ezt?”
Senki sem látta a labdát újra, eltűnt.
Amint befejeztük a játékot,
a legjobb zenészekkel toltuk,
mind azt mondtuk magunkban: „Hű, ez jól szól!”
Ez az igazi.
Játszadozhattunk volna még vele,
de mégis mi lett volna az eredmény? Mindenki csúcs volt.
Jó volt a hangzás, a keverés is. Minden csodás volt.
Ez a valóság
Ilyen a valóság
Ez a valóság
Ilyen a valóság
Ez a valóság
Nem, nem, nem, nem
Kell ez nekem, bébi
Én vágtam az instrumentális részt, amit a The WAVE-en játszottak,
ami olyan, mint egy jazzlemez. „After Midnite” a címe.
Azt mondják: „Miért ezt a gitárt választottad, és nem a jazzgitárt
vagy egy másikat?”
Akkoriban csupán lusta voltam,
szóval felkaptam az első gitárt.
Herbie Hancock a zene királya.
Herbie-vel először
San Franciscóban találkoztam a The Automattben.
Amikor behívtak, gondoltam, jazzt fogunk játszani.
Egész életemben tanultam...
Csak játszom... Egy csomó hangjegyet.
Herbie meg, sosem felejtem el,
megállított az első alkalommal, és megkérdezte: „Mit csinálsz?”
Tényleg igaz, hogy...
az alapjaim a jazzből jönnek.
De Ray alapjai nem igazán.
Gondoltam: „Herbie Hancockkal vagyok, játsszunk egy kis jazzt.”
Azt mondta: „Nem ezért hívtalak.
Mindenki szerint remek érzéked van a ritmusgitárhoz.
Azt akarom hallani.”
Ray fontos volt nekem,
mert úgy tudta hozzáadni a ritmust,
ahogy senki más.
Azt mondja: „Mások is el tudják ezt játszani.
Azért hívtalak, hogy add meg az ütemet, a ritmust, meg mindent.”
Teljesen ledöbbentem.
Mintha csak képen vágott volna!
Én nem erre gondoltam.
Egy percen belül
át kellett állítanom a gondolkodásmódomat.
Hihetetlenül csodálatos időket éltünk meg.
A házában voltam, a stúdiójában dolgoztunk egy dalon.
Szélsebesen mentek az akkordok, mire én: „Ácsi!”
Azt mondta: „Oké, ennyi. Több nem is kell.”
Kérdem: „Miről beszélsz?”
Mire ő: „Az akkordokról, amiket játszottál.
Csak az első négy kell.”
„Egy teljes számot írhatok abból, amit két másodperc alatt lejátszottál,
ha lelassítod az ütemet.”
És annyira jól sikerült,
hogy a felvétel közepén,
amiért ő fizetett,
fogtam a felszerelését, betettem a kocsimba,
őt is beültettem, elvittem a házamhoz, a stúdiómba,
és mondom: „Jó, most itt játsszuk le!”
Annyira tetszett neki a dalom, amit az övéből készítettem,
hogy elfeleztük,
felvette a dalt az egyik későbbi albumára
egy női énekessel.
„Tonight's the Night”, írta Ray Parker Jr. és Herbie Hancock.
Chicagóban találkoztam Chaka Khannal,
odajött hozzám, és azt mondta: „Hallgasd meg ezt a szalagot!”
Ránéztem, és más terveim voltak vele.
Mondom neki: „Küldd a szalagot erre a San Franciscó-i címre!”
Mivel ő másban nem akart kooperálni velem.
De mit ad isten, úgy egy évvel később
írtam egy dalt a The Groove-val,
amin volt egy remek gitárriff...
Emlékszem, a gimiben hallgattuk.
„Ezt meg ki játszotta?” Ray Parker? Ki ez a csóka?
Tizennyolc? Ilyen fiatal volt?
De emlékszem arra a dallamra.
Szeretném, ha Stevie felvenné, de nem akarja.
Szeretném, ha Barry felvenné, de nem akarja.
Erre Andre Fischer azt mondja:
„Felvesszük a Rufus nevű bandával.” Mire én: „Mi az a Rufus?”
Sosem hallottam még erről a bandáról.
De más nem akarta lejátszani.
Oké, bejön Chaka,
nem voltam jelen, amikor énekelt, de jön,
befejezi a szöveget, énekel egy dalt, és sosem felejtem el.
Meghallgattam a kész számot, és azt mondtam: „Tud énekelni.
Tényleg tud... Ki ez?”
Nagy tapsot a Rufusnak!
Szeress jól
Mi ütött beléd?
Ölelj szorosan
Miért én mondjam meg, mit tegyél?
Mosolyogj, mosolyogj
Nem ér meglepetés
A „You Got the Love” annyira funky, amennyire csak lehet.
Nagyon odatették.
Amit a szemedben látok
A sztori
Sokkal többről szól
Mint ami szemmel látható
Igen
Érzed a szerelmet
Adj erőt
Magával ragad, csak...
Nem bírod abbahagyni,
ezt adja hozzá Ray.
Bármi is az
Nem tudok élni nélküle
Leültünk Chakával, és azt kérdezte: „Már nem emlékszel rám, mi?”
„Hogy érted? Sosem találkoztunk.”
Azt mondja: „De igen, már találkoztunk.”
Emlékeztetett a hibára, amit elkövettem.
Ha meghallgattam volna a kazettáját ahelyett,hogy másra gondolok,
talán enyém lett volna a banda.
Szerződhettem volna vele. Ő kérte, hogy szerződjünk.
Milyen ironikus már,
hogy egy év múlva ugyanazzal a hanggal lett slágerem?
Szükségem van rád
Nagyon kedves, megbocsátott nekem,
azóta barátok vagyunk.
Számomra ez azt jelentette, hogy dalszerző lettem.
Az emberek felfigyeltek rám.
Önbizalmat adott ahhoz, hogy folytassam,
új dalokat írjak. „Hé, játszanak a rádióban!”
Fantasztikus volt hallani a saját dalomat a rádióban.
Csak hallani, hogy leadják. Volt, hogy a rádiónál vártam,
egész nap füleltem, hogy meghalljam a dalom a rádióban,
és rázhassam a fejem az ütemre. Csodás volt.
Egyszer Jeff Barryvel, a producerrel dolgoztam.
Jeff fogta a gitárrészt, amely...
Kiemelték a gitárszólamomat,
valahogy átalakították.
Ray többet tett az elvárhatónál
a Don Kirshner-féle dallammal.
Szó szerint ő írta, az egészet ő írta.
DON KIRSHNER ROCKKONCERTJE
Nem kaptam érte pénzt. Elismerést sem.
Ez megbocsáthatatlan.
Ez az ő mojója.
Az ő zenéje. Az ő névjegye.
Mégsem kapott érte elismerést.
De az a gitárrész azért érdekes,
mert mindenki felismerte a stílusomat,
és mindenki felismeri, ha meghallja.
„Úgy hangzik, mint Ray.”
„Kaptál érte valamit?” Nem.
Stúdiózenészként felvesznek a munkára.
Három számot általában három óra alatt játszol le.
És ezen a napon volt egy szünetünk
a két háromórás szakasz között, egy ebédszünet.
Így írtam egy dalt otthon,
megszületett ez a ritmus,
de hallani akartam, milyen a dobbal, a basszussal, a billentyűvel,
hogy tudjam, mennyire lendületes.
Az ebédidő végén, amikor megérkezett a producer,
azt mondta: „Tetszik ez a ritmus. Lejátszhatjuk Leo Sayernél?”
Rögtön mondtam, hogy: „Ez az én számom.
Ezt otthon írtam, tehát mi az ábra?”
Erre ő: „Adok neked százalékot,
de te mit akarsz? Ügyvédet?
Csúcs ez a ritmus, vegyük fel!”
Szóval felvettem a hangsávot,
megmutattam a bandának, mit játsszanak, mindent beleadtam,
de sose kaptam érte elismerést.
És ez lett Leo Sayer legnagyobb slágere:
„You Make Me Feel Like Dancing.”
Veled táncolni van kedvem
Táncolnék egész éjjel
Veled táncolni van kedvem
Ez a dal lett az év legjobb R&B dala,
Grammyt is nyert.
Lesújtó volt. Otthon ültem, néztem a tévét,
és egy fickó, akit sosem láttam, átveszi az én Grammymet.
Nem ismerem Leót.
HANGSZERELŐ
Richard Perryt ismerem,
nem akarok semmit mondani róla,
mert, mondjuk úgy, összeakasztottuk a bajszunkat.
És rengeteg elismerést kapott sok remek munkáért.
Maradjunk ennyiben, de...
most, hogy végiggondolom,
nem említett meg a Pointer Sisters lemezén.
Sokan voltunk ott a felvételeken, és amikor valami van,
és sorolni kezdik a neveket, de valami hiányzik, és...
Ilyen a biznisz, szar ügy.
Ahogy mondtam, csak ülsz ott, és mindent beleadsz.
Néha az ember túl sokat ad, és nem kap érte eleget.
De ez a dolgok természete,
és Ray nem lett dühös, kiegyenlítette a számlát.
Az elképzelés az volt,
eltöltesz 15 évet stúdiógitárosként,
aztán jobb továbblépni hangszerelőnek,
producernek, művésznek.
Már nagyon korán rájött:
„Nem fogom kiadni az összes tudásomat
napi pár száz dollárért.”
GITÁROS
Stúdiózenészként részese voltál a kirakósnak.
Egy darabja voltál.
Én az egészet akartam, és Ray is.
Rayben túl sok volt a tűz, és imádott dalokat írni.
Nagy álmai voltak,
de szerintem még a saját álmait is túlszárnyalta.
Kitűzte a célt, aztán még messzebbre ment.
Még többre ösztönzött,
amikor egyik karácsonykor hazamentem Detroitba, és írtam két dalt.
A „You've Got the Love”-ot a Rufusnak és Chaka Khannak,
és az „Always Thinking of You”-t a Love Unlimited Orchestrának
és Barry White-nak.
Szóval azt gondoltam: „Azta, gitáros vagyok,
de írtam két dalt. Megy ez, csinálom tovább.
Ez az első évem Los Angelesben, gyorsan haladok.”
Hazaértem anyámhoz.
Ránézett a lemezre: „Nem látlak.”
Azt mondtam: „Anya, nem láthatsz.
Nem játszom rajta. Én írtam a dalt.”
„Ez mit jelent?”
„Azt jelenti, fogtam egy ceruzát,
megírtam a zenét és a szöveget.”
„Hol a neved?” „Az enyém a címkén van.”
Kézbe veszi, és azt mondja:
„Hozd ide a nagyítómat!”
Odaadom neki a nagyítót.
Így csinál vele, látni akarja a nevem, azon az áll:
„R. Parker.”
Értett kicsit a gépeléshez. Azt mondja:
„Még egy betű, és kifért volna a 'Ray'
a pont helyett. Írhattak volna Rayt is.
Nem fért oda a teljes neved?”
Mondani sem kell, amikor karácsonyra megjöttem,
hatalmasra duzzadt az egóm, de indulásra már összement.
Ez ösztönzött arra, hogy mindent beleadjak.
Ray slágereken dolgozott,
több millió fogyott belőle, de nem a saját felvétele volt.
Sztár akart lenni.
A sztárságról álmodott,
mert mindig arról álmodott,
és valóra váltak az álmai.
Megfogadtam magamnak: „Tudod, mit?
Felveszek egy lemezt, rajta a fotómmal
és a nevemmel,
hogy anyám is tudja, mit csinálok.”
Egy Gene Page-felvételen voltam Rayjel,
ez rögtön a „Jack and Jill”-demó után történt.
Meghallgattam, és azt mondtam: „Ez slágerként szól.
Szerintem felkapott lesz.”
A színpadon vagyunk Gene Page-dzsel. Az Osmondsnak játszottunk.
Gene pedig számol a dallamhoz:
„Egy, kettő.”
Ekkor felbömbölt a „Jack és Jill” a fejhallgatómban.
Ray fogta a kazettás magnóját,
csatlakoztatta a gitármikrofon erősítőjére, ami azért...
igazi tökös húzás!
„Szeretném, ha mindenki hallaná a számomat.” Én meg: „Lehetne a szüneten?”
Szerinted miért
- Szökött le Jack a dombról - Leszökött a dombról
Mert szerelemre vágyott
Amit nem kaphatott meg Jilltől
Igen, megtette
Szerinted miért
- Szökött le Jack a dombról - Leszökött
Elkezdett beszélni valami dalról, amit ő írt.
Azt mondtam: „Úristen, dalt ír!”
Aztán elkezdte játszani a „Jack and Jill” számot.
„Jack, Jack lejött”, és ez jó volt.
Igazából lemásoltam a Holland-Dozier-Holland egyik dalát.
Tetszettek ezek a számok: „Fí-fáj-fó-fam,
Érzem valaki jelenlétét.
Valaki aludt az ágyamban.
Valaki lehúzta a legjobb piámat.”
Volt egy számuk.
„Ha zenére táncolsz, megadod az árát. Kérdezd anyád!”
Szerintem csodálatos dal.
Sokféle daluk és szövegük volt,
a zene remek, a szövegnek is annak kellett lennie.
Gondoltam, a zene jó lesz, mert én játszom a gitáron,
de ki kellett dolgoznom, hogy a sztorik üljenek.
Lírailag annyira jól kidolgozta,
mintha egy bölcsődal ritmusú dal lenne,
de szexivé tette, és mindig mosolygott.
Csak azt a számot játszotta.
Emlékszem, azt gondoltam, ez tuti sláger lesz.
Senki sem jut előre, ha nem segítik mások.
Az egyik legjobb barátom, Carole Childs,
elvette a „Jack and Jill” dalt a munkaadójától,
és odaadta Clive Davisnek.
Davis meghallgatta, sosem felejtem el, csukva volt a szeme.
Csak így csinált, és nem tudtam, hogy ez jó vagy rossz.
Mert még sosem találkoztam vele. Nem tudom.
A végén kinyitotta a szemét, és azt mondta: „Játszd le újra!”
A dalok hatása. A dalszerzés minősége. Tényleg rendkívül jó író volt.
LEMEZKIADÓ-VEZETŐ
A „Jack and Jill”-nek hihetetlen szövege volt, nagy sláger lett belőle.
Több mint lemezkiadó, Clive Davis az az ember volt,
aki leült, meghallgatott, és ha ez nem lett volna elég,
miután felsoroltam neki a kéréseimet,
kijelentettem, hogy csak akkor szerződöm, ha felveszi Carol barátomat.
A busz elé vetette magát, kirúgták, mert segített eljutnom ide.
Így nem csak engem kapott meg.
Carolt is felvette, ami nekem hihetetlenül sokat jelentett.
Jill
Anyám hallani akarta a dalomat Detroitban.
Mire Al Perkins a WJLB-től odaszólt: „Hol van a mamád? Hívd fel!”
Azt mondta: „Az egyetlen szám,
amit a következő 15 percben leadok, a tiéd lesz.”
Négyszer játszotta le egymás után,
hogy a mamám hallja a számomat a rádióban.
Így már jók voltunk.
Ray Parker Jr., örvendek.
FM, AM. Jól fel van szerelve... Nézzük, mit tud...
Nem vettem észre. Ez az állomáskereső.
A Raydio az ő alkotása volt.
Ray Parker Jr. írta a dalokat.
„Two Places at the Same Time”, „The Other Woman”,
„You Can't Change That”.
Drágám, mindig szeretni foglak Ígérem, mindig szeretlek
Mert a világ te vagy nekem Nem változtathatsz ezen
Semmit sem tehetsz vagy mondhatsz Napok óta erre gondolok
Elhatároztam, hogy ez lesz Nem változtathatsz ezen
Te vagy az egyetlen szerelmem Nem változtathatsz ezen
Csak te kellesz nekem Nem változtathatsz ezen
Téged szeretlek
Te vagy az egyetlen szerelmem Nem változtathatsz ezen
Csak te kellesz nekem Nem változtathatsz ezen
A csoportmentalitáshoz szokott ember
önálló művésszé nőhette ki magát,
és úgy éreztem, ez volt igazán Ray útja.
Több szakaszban kellett megtennünk, mert szégyenlős volt.
Csodálatosan virtuóz, igazi stúdiógitáros volt.
Időbe telt, mire sikerült elérni,
hogy komfortosan érezze magát a mikrofon előtt.
Szóval először volt a Raydio. Aztán a Raydio Ray Parker Jr.-ral.
Végül eljutottunk Ray Parker Jr.-hoz.
Nem ismerem azt a bandát.
Nem ismertem más tagot. Szóval...
Soha senkivel nem kellett üzletelnem.
Valójában ő kezdettől fogva szólóművész volt,
aki egy banda nevét vette fel, mert túl szégyenlős és tartózkodó volt,
hogy a saját nevét tegye ki.
De én csak vele találkoztam, csak vele volt dolgom,
soha nem találkoztam senki mással az együttesből.
Nekem mindig csak Ray Parker Jr. volt.
A nőnek szerelem kell, ahogy neked is
Ne áltasd magad Hogy ez másképp van
Ugyanúgy bolondozhat, ahogy te is
Az „A Woman Needs Love”
több dologban is egyedi a korábbiakhoz képest.
Szóval, ez az első dal, amit végig egyedül énekeltem.
Arnellnek írtam, csak rossz hangnemben,
tökéletesítettem a hangszereket, jó üteme volt, jól szólt.
Elfelejtettem ellenőrizni, hogy el tudná-e énekelni.
Arnell becsületére legyen mondva,
szólt nekem: „Ember, ezer éve ezen dolgozol.
Jó a hangod. Jól hangzik. Játszd le Clive-nak, lássuk, mit szól hozzá!”
Mert a nőnek szerelem kell Ahogy neked is
Ne áltasd magad Hogy ez másképp van
Ugyanúgy bolondozhat, ahogy te is
Amikor Clive meghallotta a dalt, azt mondta: „Tarolni fog! Ennyi.”
Erős üzenete volt.
A lányok imádták az üzenetét.
A nők helyzete érdekesen alakult, főleg a rádióállomásokon,
mert akkoriban mindig fizetni kellett egy promótert,
aki átcsörtet az ajtókon, és bejuttat a rádióba.
De ennek a felvételnek nem kellett nagy hírverés.
A lányok ajándékokkal halmoztak el. Egyiküktől tévétkaptam.
Ám a programigazgató, aki általában férfi,
azt mondta: „Nem biztos, hogy leadom.”
A telefonos lány a pultnál
megszólal: „Hogyhogy nem adod le ezt a dalt?”
Úgyhogy le kellett adniuk, tényleg érdekes felvétel volt.
Sosem felejtem el a promótert:
„Gyerekjáték lesz bejuttatni. Muszáj leadniuk!
Különben a nők ellen vannak.”
- És ha okosan viselkedsz - Mint te
Jobb, ha nem hülyéskedsz Hé, hé
Mert ő is azt teszi
Amit te is
A szüleim mindig erre táncoltak a házban,
- például karácsonykor is. - Igen, értem.
Egyszer csak elővették,
vagy péntek este, kártyázás közben bekapcsolták a zenét.
Miért döntöttél hirtelen úgy,
hogy mások közé vegyülés helyett hirtelen szólókarrierbe kezdesz?
Régóta gyártok slágereket, és elhatároztam, saját sikerlemezt adok ki.
Felőlem kezdettől fogva lehetett volna Ray Parker Jr. kiírva.
Pontosan.
De egy kis időnek el kellett telnie,
amíg egyáltalán kiírhattuk, hogy „Ray Parker Jr.-ral”,
csak utána jöhetett a szólókarrier.
Mindig csak Ray és én voltunk.
Valami hasonló történt ebben a szállóban, ebben a szobában.
Hihetetlen élmény, szóval... Hálásan köszönöm!
Úgy véltem, a hangja... Furán hangzik, de szexi volt.
Lágy énekhangja van. Nem Marvin Gaye.
Nem James Ingram. Nem is Bruno Mars.
De működött.
És sikerült tökéletesen a saját hangjára,
csak a saját hangjára szabnia a dalokat, ami önmagában is kész csoda.
Tudta, kinek írja a dalt.
Ray Parker Jr.-nak írta, és jól tette.
Szexszimbólumstátusz. Ez jó vagy rossz?
Ez vicces. Egy magas srác voltam gitárral.
A második vagy harmadik album után a lányok odavoltak értem.
Na várjunk csak! Három éve még nem voltam ilyen jóképű!
A tükörbe néztem. Ugyanazt a fickót látom, igaz?
De ha ti azt mondjátok, nem bánom.
Ne feledjük,
van pár dolog, amit hozzá kell tenni ehhez.
Hozzá kell adni a sztárerőt.
Nem számít, mekkora vagy, mennyire korán kerülsz a játékba,
a hírnév egyfajta előny,
nyilván, ha hölgyekről van szó.
Akkor is működne, ha alacsony és kövér lennél,
meg félszemű.
Ray mint szexszimbólum.
RAY FELESÉGE
Ezt akarod hallani tőlem?
Hogy Ray azt hitte, szexszimbólum volt, illetve hogy az, nem is, volt. Most is az.
Sajnálom. Ez nehéz.
Apám mint szexszimbólum. Én ezt nem látom.
Képtelen vagyok látni.
Igen, jót röhögtem azokon a kis magazinokon,
amiket megnéztem, amikor rákerestem a nevére,
olyan vicces volt.
De ha a mai személyiségére gondolok,
el sem tudod képzelni, milyen...
Túlságosan is idétlen, és olyan vicces figura.
Nehéz elképzelni, nincs előttem. Láttam pár fotóját.
És... A legjobb, ha megmutatom.
Történetesen épp van nálam pár dolog.
Amit nagyon szerettem ezen a képen, a kisujján a gyűrű,
bárcsak megörökölhetném!
A kis stricigyűrű elárulja, hogy... És nézd az aranyórát is!
Pár fotótól kikészülök, de íme a szexszimbólumod.
Ezt se felejtsük el! Ezt legalább értem.
Ha szexszimbólumról beszélünk, ezt kell választanod.
Láttátok már, na várjatok csak, a fekete Willy Wonkát?
Apám fia vagyok, ha ő szexszimbólum,
talán én is örököltem egy-két gént abból a génállományból.
RAY FIA
Az agyamban ma is a szexszimbólumként látom őt, akibe beleszerettem.
Tökéletes életet éltem. Minden remekül ment.
A zeném remek volt. Az egészségem kitűnő.
Minden csodásan alakult, kivéve, amikor a szüleim megbetegedtek.
Számomra a szüleim voltak a legfontosabbak.
Valaki azt mondta... talán egy menedzser volt.
„Miért nem töltesz egy hétvégét a szüleiddel?
Utána fejezzük be a felvételt!”
Nem pont erre gondoltam.
Életemben először holtpontra jutottam,
nem tudtam, mit tegyek.
Új szerződést kötöttem a Geffen Recordsszal,
minden késedelmi napért kötbért fizetek.
Azt hiszem, 400 napot késtem, az naponta több száz dollár.
Meg kellett kérni az ügyvédem, hogy kösse újra az üzletet,
annyira mélyen érintett és nyomasztott, hogy mi lesz a szüleimmel.
Egy új dal sem jutott eszembe,
semmire sem tudtam gondolni.
Nem mehettem turnéra, visszaköltöztem Detroitba,
gondoskodni akartam anyámról és apámról.
Nem is zenéltem. Évekig nem csináltam semmit.
Elsőként apámról derült ki.
Rákos lett, hólyagrákos vagy ilyesmi.
Friss volt a kapcsolatunk, egy-két éve jártunk,
amikor az apja rákos lett.
Észre sem vettem, hogy anyámon előjön az Alzheimer-kór,
annyira koncentráltam apámra.
Egyszerre történt mindkettő,
és ez nagyon, nagyon megrázott.
Megszakad a szívem, hogy Detroit ilyen lett.
Innen indultam.
Itt volt a Holland-Dozier-Holland, a Motown, az autógyártás, meg minden.
Smokey Robinson, Marvin Gaye, Stevie Wonder.
Ez pedig pozitív, motiváló erő.
Valaki tehetne valamit.
Arról álmodom, hogy Detroitot újra látogatják,
hogy újra vonzó lesz,
a nagyszerű hellyé válik, ami mindig is volt.
Hihetetlenül szép emlékeim vannak
erről a helyről, itt mögöttem.
Megszakad a szívem, hogy hagyták tönkremenni a házat.
Bárcsak megvehetném, megjavíthatnám, és nyaraló lehetne!
Ez a környék, az összes szülő,
mindenki vigyázott a gyerekekre.
Pozitív dolog volt. A környék tele zenészekkel.
Legalább négy vagy öt. Nathan az utcában lakott.
Ollie fölöttem. Lynwood egy háztömbnyire.
Remek volt itt felnőni.
Detroitban jók voltak a lehetőségek.
A detroiti zenészek a világ legjobbjai között voltak.
MOTOWN MÚZEUM
A Motown határokat tört át, elsőként kerültek fel
a 40-es toplistára, a CKLW rádiónak
és Rosalie Trombley-nek köszönhetően.
És a Motown megváltoztatta Amerika arculatát.
A faji, vagyis fekete zenéből ők csináltak mindenkinek szóló zenét.
A Motown egyesítette a világot.
Büszke detroiti vagyok. Büszke vagyok, hogy az álom része lehetek.
Úgy neveltek, hogy ne gyűlöljek semmilyen kultúrát.
GITÁROS/PRODUCER
A szüleim nem mosták át az agyamat.
De az Egyesült Államokban az embereket rasszistának nevelik.
Ez nagyon nem jó.
Helyenként még mindig így van, hányingerem van tőle.
Először idehoztatok.
Velünk építtettétek fel ezt az országot.
Aztán meg halálra vertek, mert honpolgárok akarunk lenni.
Az ország részévé akarunk válni.
Ha szabadságról, igazságról, egyenlőségről van szó, azt is kérjük.
Most talán nehezebb.
Többször kell befognunk a szánkat, mert megölnek minket.
Szó szerint kinyírnak.
Nem mondom, hogy jelenleg nő a faji feszültség a világban,
de pattanásig feszült a helyzet.
Csalódtam a politikában, az amerikai történésekben,
az ország olyannyira megosztott, mint a 60-as évek óta soha.
És nem tudom, hogy lehet helyrehozni.
Kijelenthetem, hogy Raynek nehéz gyerekkora volt.
Ami történt vele,
hogy megverte pár nyilvánvalóan ostoba rendőr,
akik kiélték félelmüket és fajgyűlöletüket,
valamint utálatukat olyasvalaki iránt,
aki Isten nagyobb tervében szerepel, nos, ez nagyon szomorú.
És biztos vagyok benne, hogy az élet megverte őket.
Szerintem a rasszizmus mindig ott volt valahol a szőnyeg alá seperve,
de manapság bizonyos helyzetek előhozzák.
A negatív helyzetet pozitívvá lehet változtatni.
Hogy tudnék ebből értéket teremteni?
Az a legjobb a zenében, hogy nemzetközi, mindenki érti.
Szerintem ez menti meg a világot,
és ez fogja megváltoztatni is,
mert minden kultúrában az emberek bizonyos zenét és bizonyos ritmust hallgatnak,
és azt szeretik, szerintem ez össze is hozza őket.
Nincsenek sértő szavak. Nincs vitatkozás.
Csak hallgatják a zenét, jól érzik magukat.
És mit tudott tenni élete során ezek után?
Képes volt elérni azt, hogy a zenéjén dolgozhatott,
kibontakoztathatta a tehetségét.
Így a végén ő nyert.
A gyűlölködők pedig vesztettek.
Azt hittem, lőttek a karrieremnek. Azt hittem, vége a játéknak.
Egy évvel később Jheryl Busby az MCA-től felhívott,
hogy nézzem meg a New Edition együttest.
- Most higgadj le - Most már higgadj le
Ó, vigyázz
Azt mondja: „Meg kell csinálnod ezt a dalt!”
Mire én: „Nem akarok új számot írni.”
Annyira depressziós vagyok, mert a szüleim betegek.
Igen.
Erre ő: „Nem kell dalt írnod. Megvágnának egy régebbit.”
Mr. Telefonember
Valami baj van a vonalammal
Ha a csajom számát hívom Mindig kattog
Ez volt a „Mr. Telephone Man”,
amit a „Jack and Jill”-lel egyidejűleg írtam.
Ez vezetett oda, hogy hosszú idő után újra Los Angelesbe mentem.
Los Angelesben dolgoztam a New Editionnel.
Éppen a Spagóban ebédelek, elnézek balra,
hát ott egy fekete plakát.
Valahányszor a Spagóban kajálok, mindig mást festenek rá.
Én meg: „Mi a fene ez a fekete poszter?”
Nincs rajta semmi, csak feketeség.
Majd megjelent rajta egy piros kör, nem tudtam rájönni, mi az.
Csöng a telefonom, Gary LeMel hív.
Azt mondja: „Van egy film, amihez nagyon kéne egy dal.
Kifutottunk az időből, nagyon gyorsan kéne.
Szellemirtók a címe.”
A film június 8-án vagy 9-én jött ki, és már április, talán május volt.
RENDEZŐ/SZELLEMIRTÓK
Egymás után kaptam az eredeti dalokat, de egyik sem volt jó.
Vagy száz popdalt meghallgattam,
használható alapot keresve.
Elmentem a forgatásra, megnéztem a filmet.
Leültem Ivan Reitmannel, a rendezővel,
aki nem igazán tudta, ki vagyok.
Elmondta, mit szeretne, és éreztem, hogy meg tudom csinálni.
Emlékszem, megmutattam Raynek a filmet, vagy legalább azt a képsort,
és nagyon magabiztos volt, erre emlékszem.
Azt mondta: „Úgy érzem, menni fog, nem lesz gond.”
Volt pár jó ötletem a bevezetőhöz, valahogy így:
Ezt nagyon gyorsan kitaláltam.
És ekkor jött a neheze.
Azt mondta: „De a szellemirtók szó szerepeljen benne!”
Én meg...
Szellemirtók Szellemirtók
Arra gondoltam, ezt lehetetlen elénekelni. Nem nehéz.
Ez egy hülye szó. Kiénekelhetetlen.
Nulla, abszolút semmi elképzelésem sem volt,
hogyan fog összeállni a dallam, a szöveg meg minden.
Késő este, mielőtt elkészült volna, láttam egy csőtisztító
vagy kártevőirtó reklámot a tévében szórófejekkel,
amikkel mindent összespriccelnek.
Alatta egy telefonszám.
Emlékeztem a filmre,
négy szellemirtó van benne egy telefonszámmal...
SZELLEMIRTÓK
...amit hívni lehet, ha segítség kell.
Hirtelen belém ütött.
A trükk az, hogy hívni kell őket, nem elénekelni a dalukat.
Rájöttem, hogy ez a titok.
Soha nem tudnám kiénekelni a „szellemirtók” szót.
Ezért legyen egy kérdezz-felelek dal.
Szöveg még mindig nem volt, de meglett a koncepció.
Kit hívsz majd? A szellemirtókat. Megvan.
Csakhogy a futár kilencre jön, és már fél kilenc!
Pont ezen a helyen és ponton ültem, amikor megírtam a „Szellemirtók”-at.
A postás, a futár kint ült ugrásra készen.
Nem engedtem be.
Bezártam az ajtót, mert ha nincs meg a szöveg,
nem kapom meg a pénzem.
Tehát igazából itt írtam a dalt fejhallgató nélkül,
azokban a hangszórókban énekeltem fel a fő dallamot,
amin nem változtattunk, az van a felvételen.
Ha valami fura van A szomszédban
Kit hívsz majd?
És felénekeltem, csak így, a földön ülve.
Felvettem kazettára, átadtam a futárnak,
aztán hazamentem aludni, mert két és fél napja nem aludtam.
Felhívott a rendező, Ivan Reitman
az éjszaka közepén.
És azt mondta: „Nagyon tetszik ez a szám!”
Küldött egy dalt... nem is tudom... hajnalihárom körül.
Hamar jött, arra emlékszem,
és mikor feltettem, elkezdtem mosolyogni.
Tarolt, az biztos.
Érdekes, mert Montrealból származott, talán elegánsabb környezetből.
Csak kérdezgette: „Mit mond? Nem félek semmilyen szellemtől.”
Én meg: „Nem félek a szellemektől.”
Kérdi: „Nem félsz egy szellemtől sem?” „Dehogyis.”
„Nem félek a szellemektől.”
A világon nálam senki nem fél jobban a szellemektől és kísértetektől.
Ray, mióta csak ismerem, soha nem aludt sötétben.
RAY FELESÉGE
Teljesen szét kell húznunk a függönyt.
Kell valamilyen éjszakai fény.
Mikor megszülettem, anyám mindig égette az éjjeli lámpát,
nekem is kell a fény, bárhol is legyek.
Sose vagyok sötét szobában. Frászt kapnék. Begörcsölnék.
Azt hiszem, kiugranék még az ötvenedik emeletről is,
csak ne legyek sötétben.
Ennyire félek tőle.
Ha nem vagyok itt, és hazajövök,
miután elmentem egy éjszakára,
hazajövök, és fényárban úszik a lakás,
az összes lámpa ég.
Ő meg: „Hogy lehet ekkora a villanyszámla?”
Amikor először rájöttem, hogy apám fél a sötétben...
RAY FIA
Nem tudtam róla. Azt hittem, apám nem fél semmitől.
Sose felejtem el, egy sétahajón voltunk.
12 éves voltam, és lekapcsoltam a lámpát,
mert ki akartam menni.
Mielőtt a kilincshez értem volna,
csapkodást hallottam a falon,
gyorsan felkapcsoltam a villanyt.
Hátranéztem, így kapaszkodott...
„Soha ne kapcsold le a lámpát!”
Dolgokat látok mozogni a házban.
Tudom, az orvosok, mindenki mondja:
„Ray, hidd el, a függönyök nem mozognak!”
Én meg: „Ezt mondd a függönynek,
mert igenis mozog!”
Mindenki zseninek tartja Clive Davist,
de emlékszem, hogy nem tetszett neki a dal.
Clive meghallgatta a Szellemirtókat:
„Megőrültél, egy szellemnek énekelsz?
Felépítettünk neked egy macsó imázst. Te lányoknak énekelsz.”
Azt mondta: „Szerintem nem fog menni.”
Én meg: „Csak úgy lesz album, ha ezt az elejére teszed,
ez legyen az első dal!”
Kaptam a filmből egy példányt, privátban elküldtem neki,
úgyhogy saját bemutatót kapott,
és felajánlottam: „Mindent rátehetsz az albumra.
Feltöltjük az albumot. Csinálunk egy filmzenelemezt.”
Akkor már nagyszerű ötletnek vélte.
Amikor először hallottam a dalt, még nem láttam a filmet...
LEMEZKIADÓ-VEZETŐ
...de így mindenki jól járt.
Emlékszem, gyorsan ki akartuk adni a dalt.
Ha jól emlékszem, a dal egy héttel
a premier előtt jött ki.
1984 listavezető dala lett.
Három-négy héttel később Clive felhívott,
azt hittem, a slágerlistáról akar beszélgetni,
hogy nagyot alkottunk.
Azt mondta: „Négymillió lemezt exportáltunk.”
Exportáltunk. Nem amit eladtunk Amerikában. Exportáltunk.
Ez a felvétel 52 országban vezette a listákat.
Első vagy második helyezés 52 országban.
Augusztusban jelent meg a lemez.
Februárra megkaptam a tízmillió eladásért járó dísztáblát.
Egy filmzene csak februárig tízmillió példányban kelt el,
alig öt-hat hónappal a kiadás után.
Nem tudom, hogy a film húzta-e a dalt...
SZÍNÉSZ
...de azt hiszem, kéz a kézben jártak.
Szerintem nagy a nosztalgia a film iránt,
ami számos dolgot magával hozott.
Úgy vélem, a dal akkor is népszerű maradt volna,
ha a film nem vált volna a jelenséggé, amivé vált,
mert ez egy átütő erejű dal.
De szerintem a kettő egymást erősítette.
Ha odamész valakihez...
ZENÉSZ
...kortól, nemzedéktől függetlenül,
és megkérded: „Kit hívsz majd?”
„A szellemirtókat!”
Mindenki ismeri ezt a dalt.
Mégis számomra ez a szám határozza őt meg a legkevésbé.
GITÁROS/TOTO
Nem kérdés, hogy a munkássága...
Sosem választanám ki belőle a „Szellemirtók”-at.
Talán a legnagyobb sikere volt,
de annyi dala van még, olyan sok slágere!
Bárhová megyek, a többi zenémet nem ismerik.
Nekik az már lejárt lemez.
Tizennyolc éves koromtól az az álmom, hogy csillagot kapjak a Hollywood Boulevardon.
17 évesen jártam itt a szüleimmel, a gondolat, hogy csillagot kaptam,
izgatottá tesz, áldottnak érzem magam.
Ha ránézek olyan, mint a valóra vált álom.
El se tudom hinni, hogy ennyi mindent elértem.
Csodálatos.
És annyira szeretem az összes rajongómat,
hogy havonta kétszer-háromszor eljövök ide
kifejezni a köszönetem, felidézni,
hogy mennyire szerencsés vagyok, imádom.
Ez a beszéd! Ez az!
Hogy hívnak?
- Kit hívsz majd? - A szellemirtókat!
Apám talán a legjobb híresség. Egyszerűen imádja.
Apámról soha nem fogod hallani,
amit néha másokról:
„XY-tól autogramot kértem, de nem adott.”
Nem, apám, ha kell, az óceánon is átkel érted.
Mindig belemegy: „Te vagy XY?”
„Igen, én vagyok.”
Erre: „Úristen!”
Amikor azzal vádol, hogy imádok celeb lenni,
néha bosszant, de arra gondolok,
akik megvették a termékemet,
ugyanaz illeti meg őket, mintha egy Ford autót vennének, igaz?
Biztos vagyok benne, ha veszel egy Fordot, Mr. Ford kedvelni fog.
Hát én is így vagyok vele.
Ha megveszitek az árum, támogattok.
Azért ilyen az életstílusom, mert vevők vagytok a termékemre, támogattok.
Lekötelezve érzem magam azok iránt,
akik a szekeremet tolják.
Nagyon örülök, hogy ma bemutathatom Mr. Ray Parker Jr.-t.
Tapsoljuk meg Rayt!
- Ó, nézd a gyerekeket! - Nem tudom, hogy fogsz idejönni.
Még én sem tudom.
De először is csinálok pár szelfit.
Gyertek ide, skacok!
Integessetek!
Nézzétek... Mennyi gitár van... Te jó ég!
A sulimban csak klarinét volt, meg furulyák, ilyesmi.
Nálatok meg gitár, dob, és rockot fogtok nyomatni!
Valóra vált az álmom,
gyerekként szerettem volna, ha gitár is van az osztályban.
Idefelé elgondolkodtam, valahogy így:
„Mit mondhatnék a gyerekeknek, ami nem nagyon hosszú?”
Ne féljetek a saját életeteket élni!
Keményen dolgoztam, mert apám is keményen dolgozott,
és az első naptól kezdve mindent belém fektetett.
Azt mondta: „Fiam, még meg sem születtél, már elkezdtem
félretenni neked az egyetemre.”
Legyek én az első a családban, aki elvégzi az egyetemet!
Aztán rossz hírt közöltem apámmal:
„Apa, én nem akarok egyetemre járni. Elkezdtem, de ki akarok szállni,
elmegyek egy rockbandával turnézni.”
„A Rolling Stonesszal, Stevie Wonderrel akarok turnézni.”
Ezt jobb ötletnek gondoltam, és ma is annak vélem.
A lényeg, hogy aznap összetörtem a szívét,
mert összetörtem az álmát.
A nálam is öregebb álmát.
De ne féljetek az élettől! Ne mondjátok a suliban:
„Az a B-tervem, hogy titkár leszek”,
mert a végén még tényleg az leszel.
Ha rock and roll sztár akarsz lenni, adj bele mindent!
Gyerekkoromban egyetlen dologtól féltem,
hogy 40 vagy 50 éves leszek, és még csak meg sem próbáltam.
Apám azt akarta, hogy fehérgalléros dolgozó legyek.
Ő ezt a sorsot álmodta meg nekem,
de az én álmom... nem egyezett az övével.
Nem akartam irodában dolgozni.
Nem akartam alkatrészeket tervezni, autókat építeni.
Csak vezetni akarom őket.
Egy nap, ha majd idősebbek lesztek,
és meg sem próbáltátok elérni az álmotok,
akkor ez a legrosszabb dolog, ami történhetett.
Ha megpróbáltátok, de nem sikerült,
legalább esélyt adtatok neki,
akkor legalább nyugodtan alhattok.
De ha egyáltalán meg sem próbáljátok, az szörnyű dolog.
Úgy tűnik, sok tehetséges ember jött el,
és néhány év múlva nézhetem majd a Grammy-díjátadót.
És ha volt valami különleges...
Igen, hoztunk egy kis ajándékot.
Esetleg odamennél, megmutatnád, mit hoztál?
Egy kis ajándékot. Tessék, ezt vedd el!
- Készen álltok? - Igen!
Készen álltok?
Örömömre szolgál.
Srácok, nincs több kifogás!
Semmi kifogás, igaz?
A gyerekek óriásiak. Kora reggel van.
Pörgök, és túlságosan izgulok!
Láttam 25 vagy 30 gyereket teljesen rákattanva,
remek zenét játszani.
Istenem, ahogy nézték a gitárokat, a színeket,
eszembe juttatta, mit éreztem,
amikor megvettem az első kis Kingston gitáromat.
Láthatod, mindenki azzal szemez,
ami tetszik neki.
Aki a narancssárga gitárt nézi:
„Itt vagyok, a naranccsal tolom.”
Másvalakit látsz a karamellszínűvel.
„Ez vagyok én. Ezt szeretem.”
Remélem, tényleg beindítja, tényleg inspirálja őket.
Apám mondogatta nekem,
hogy mindig örül, ha gitározom,
mert így valami jót csinálok.
Ha ennyi időt töltök valami pozitív dologgal,
akkor nem jut idő a negatív dolgokra.
Ez egy nagyon egyszerű dal.
Ha azt kérdezem: „Kit hívsz majd?”
Akkor ti...
A szellemirtókat!
Sokkal több lelkesedéssel,
több energiával, mintha jól szórakoznátok!
Különben nem lesz sláger.
Na jól van, rajta.
Énekeljétek, tessék!
Ha valami fura van A szomszédban
Kit hívsz majd?
A szellemirtókat!
Ez már tetszik!
Ha valami fura És nem tűnik túl jónak
Mondd, kit hívsz majd?
A szellemirtókat!
Meguntam-e a „Szellemirtók”-at?
Belefáradtam-e abba, hogy: „Kit hívsz majd?”
Belefáradtam-e, hogy „Nem félek a szellemektől”?
Unom-e már, hogy „az irtástól jól érzem magam”?
Belefáradtam-e, hogy „nem hallak”?
Belefáradtam-e...?
Dehogy! Viccelsz?
Mint mikor megteszel öt számot a lottón, és mindet kihúzzák.
Visszaadnád a nyertes lottószelvényt?
Ezt szoktam kérdezni.
A legnagyobb áldás a világon a „Szellemirtók”.
Szerintem ennél csodálatosabb dolog nem is történhetett volna.
Mindenki ismeri a „Szellemirtók” dalt,
és mindenki arcára mosolyt csalok vele.
Ha azt mondják, Ray Parker Jr.,
mindenki ugyanazt csinálja.
„Kit hívsz majd?
Bocs, nem tudtam megállni.”
Mindig ez van, én meg: „Hé, részemről oké, ez vagyok.”
Kit hívsz majd?
Ó, igen
Gyerünk!
Szerelmes vagyok
A másik nőbe
Szép volt az életem
Szép élet volt
Míg el nem kápráztatott
Átlagos fickó vagyok
Kicsit félrekavarok
Sose gondoltam, hogy ez lesz belőle
Még nem találkoztam Ily keményen szerető nővel
Ki hitte volna, hogy a futó szerelem
Tűzforró románccá lesz egyszer
Feliratok magyar szövege: Várkonyi Erika Lívia