Ta možakar je bil večkrat pri nas. Zelo mi je všeč.
Ni ...
Ni samo ... Ja, seksi je, ni vam treba ...
Ni samo čeden, temveč tudi nekoliko nadarjen.
Za malo nadarjenega človeka je prišel zelo daleč.
Ampak resno. Sam piše besedila, producira,
igra vse inštrumente in poje.
Vse opravlja sam. To je Ray Parker Jr.
KOGA BOSTE POKLICALI?
Ljudje mislijo, da sem vstal, napisal komad in šel spet spat.
A verjemite, da se ni zgodilo kar tako.
Pa začnimo na začetku.
Ponosen sem, da sem odraščal v Detroitu,
ki je bil v 60. in 70. letih dežela priložnosti.
Motown je močno zaznamoval našo sosesko.
V soseski smo bili vsi ena družina.
Če si ga polomil, si jih dobil po riti od kateregakoli starša.
Vsi starši so bili dobri ljudje. In vsi ljudje so bili dobri.
Moja starša sta bila izjemna.
Oče je bil zaposlen v tovarni, delal je v proizvodnji.
Hotel je, da diplomiram
in postanem prvi pisarniški delavec v družini.
To so bile njegove sanje. Ne pa moje.
Pri 10 letih sem v oddaji Eda Sullivana videl Lovin' Spoonful.
Električna kitara me je močno prevzela.
Zvok me je očaral.
Električni zvok me je popeljal v novo stoletje.
Navdušen sem bil nad glasnostjo.
Od takrat igram kitaro.
Mentor, ki mi je spremenil življenje, je bila učitelj Alfred T. Kirby.
Bil je visok belec iz geta.
Ne vem, kako je pristal tam, ampak bil je iz revne četrti.
Skupino Stingrays je poimenoval po meni.
V njej sta bila moja prijatelja Nathan Watts in Ollie Brown.
Ollie je igral na bobne, Nathan trobento.
Nista vedela, da ju je zafrknil.
Jaz sem postal vodja. To je bil moj bend.
Ime skupine je bilo seveda The Stingrays.
The Stingrays.
Nisem opazil, da je podtaknil svoje ime.
Tak je pač bil.
Igrali smo na roditeljskih sestankih,
v sirotišnicah in na raznih prireditvah.
Bili smo priljubljeni, vsem smo se prikupili.
Kmalu po tistem sem se vozil s kolesom ...
Drvel sem. Imel sem kolo z bananastim sedežem.
S petimi prestavami.
Frajersko sem se vozil.
Iztegnil sem nogo in zadel pločnik.
Kost se je zvila in zlomila. Od pasu do stopal sem bil v mavcu.
Leto in pol sem po 12 ur dnevno vadil kitaro.
Tako sem nabral 10.000 ur igranja kitare.
Ko sem spoznal Raya, sem imel skupino Dynasonics.
Ollie Brown je bil novi bobnar in priporočil mi je prijatelja.
Sklenil sem ga obiskati, a mi ga je dal na telefon.
Bilo je obdobje komada I'm Losing You skupine Temptations.
Ray je zaigral vse dele kitare.
Tako dober je bil, da sem ga takoj vzel.
Sylvestrov bend je bil bolj razvit, imel je akorde.
Električni klavir, kot ga je imel Ray Charles.
Takega zvoka še nismo slišali. Bilo je, kot bi poslušal ploščo.
Nekaj pa mi ni bilo všeč.
Morali smo nositi srebrne obleke z belimi srajcami.
Imeli smo 14 let. Čemu srebrne obleke?
Njemu se je zdelo vrhunsko.
In še danes je tak.
Vodil je bend Michaela Jacksona.
Ko ga Michael videl v obleki s kravato, ga je odpustil.
Glasba je bila izvrstna, samo videz ga je motil.
Tako sva z Rayem začela.
In še po vseh teh letih, po sodelovanju z izjemnimi kitaristi,
še po več desetletjih je Ray prvi, ki ga pokličem.
Pri 13 letih sem šel na avdicijo za skupino Spinners.
Založba Motown.
Kakšne priložnosti. Motown, Stax, Holland-Dozier-Holland.
Klubi, kamor smo lahko zahajali ponoči.
Pri 14, 15 letih te starši vozijo okoli.
Videli smo po sedem bendov na večer.
Hamilton Bohannon me je videl, ko sem nastopal v Latin Quarterju.
Raya Parkerja sem spoznal, ko je imel 14 let.
V nekem klubu sem ga videl, ko je igral kitaro.
Povedal sem mu, da sem vodja benda pri založbi Motown in da lepo igra.
Hamilton Bohannon je bil bobnar in vodja benda pri založbi Motown.
Vse je imel čez.
V hipu me je pritegnil in me popolnoma prevzel.
Stopil je do mene in rekel:
"Pridruži se nam, sem vodja benda Motowna."
Tako je govoril. Meni pa nič jasno.
In on: "Dober si. Bi lahko igral z velikimi?"
Povabil me je k sebi, mojim zagotovil, da ne bo mamil ali alkohola.
Če moji niso mogli, je prišel pome in me pripeljal nazaj.
Hotel sem, da mi njegovi zaupajo. Takoj so me vzeli za svojega.
Potem sem redno nastopal v 20 Grandu.
Začeli smo z Gladys Knight.
Sledil je Parliament. Ko je George Clinton pel ...
Ko še niso bili Funkadelic.
Sodeloval sem s Funk Brothers,
z Jamesom Jamersonom, Temptations, s Smokeyjem Robinsonom, z Marvinom Gayem.
V naši soseski smo videvali belce samo na televiziji.
Kot otrok sem mislil, da živijo samo tam.
Živeli smo v segregirani soseski, kjer ni bilo belcev.
Kamorkoli si šel, si videval samo temnopolte ljudi.
V klubih so bili temnopolti,
na televiziji so bili sami belci, samo to smo poznali.
Bili smo zelo segregirani, veljale so določene meje.
Pri Benton Harborju je mesto Fair Plain.
Temnopolti ponoči niso smeli tja.
Če si šel tja, te je lahko ustavila policija.
Moja gimnazija je bila mešana, temnopolti smo smeli tja.
Vendar smo bili v ločenem sistemu.
V tistih časih se je veliko govorilo o svobodi,
a bile so samo besede.
No, in leta ...
1967, ko sem imel 13 let.
Šli smo na izlet z očetovim gliserjem.
Hotel je uloviti nekaj ostrižev, ker jih je imel zelo rad.
Takrat sem prvič slišal izraz izgred.
Nisem vedel, kaj govori. Na poti proti Eriejskemu jezeru je rekel,
da moramo nazaj zaradi izgreda.
Detroit preživlja četrti dan izgredov in požigov
v letos najhujšem izbruhu rasnega nasilja.
Cele četrti so kot pekel.
Umrlo je najmanj 36 oseb, več kot 2.000 je ranjenih,
škoda pa je večmilijonska.
Guverner Romney je razglasil izredno stanje.
Vsepovsod sem videval požare, tanke na ulicah.
Naša gimnazija je postala baza narodne garde.
Deset ulic od mojega doma.
To so bili neprijetni prizori za najstnika.
Bilo je osupljivo. A to je na srečo za nami.
Bilo je dobesedno ...
Bil sem sredi dogajanja, videl sem plamene.
Na ulicah naše soseske sem videval narodno gardo.
Ko sem prišel domov, sem videl avtomobile,
natovorjene s kavči, in prvič slišal izraz plenjenje.
Na TV sem videl, kako ljudje mečejo steklenice v stavbe in jih požigajo.
Z našega okna smo videli, kako pred nami vse gori.
Nedaleč od nas je bila bencinska črpalka.
To, kar se je dogajalo, je bilo neverjetno.
Zelo sem se bal. Mislil sem, da bo konec sveta.
Česa takega še nikoli nisem videl.
Popolnoma je razklalo mesto. Vse je bilo uničeno.
Ko sem čez nekaj tednov hodil v šolo,
so bile vse trgovine, ki sem jih poznal, požgane do tal.
Izložbe so bile razbite, trgovine izropane.
To so bili zelo, zelo strašljivi časi.
Uteho sem našel samo v igranju kitare.
Čakal sem na avtobus do šole.
Kot vsako jutro sem s knjigami čakal na avtobus.
Nenadoma je nekaj policistov izvleklo pištole.
Mislil sem si, da je nekdo v godlji.
Ko je prišel avtobus, sem še gledal, kaj se dogaja.
V resnici so merili vame.
Odvlekli so me in molčali. Tega nikoli ne bom pozabil.
Zdaj bi mi polomili roke.
Takrat so me tiščali ob avto in me dvignili s tal.
Drugi policisti pa so me tepli s pestmi.
Takrat sem res mislil, da je po meni, da tega ne bom preživel.
Prijatelj Nathan Watts je bil vodja benda Stevieja Wonderja.
Njegova mama je v tistem trenutku čistila preprogo na verandi.
Zahvaliti se imam Božji milosti.
Po naključju je bila na verandi in je videla, da me tepejo.
Zavpila je: "To je dober fant. Kaj počnete?"
Pogledali so jo in molčali.
Odnehali so in me izpustili. Obležal sem na tleh.
Nihče mi ni pojasnil, zakaj so to naredili.
Niso me aretirali. Ne vem, kaj naj bi naredil.
Kar odvlekli so me in me začeli tepsti.
Mater. Tisto je povsem zatrlo mojo vnemo za šport in podobno.
Kot vedno pa je bila tudi tu pozitivna plat.
Po tistem sem tičal doma in vadil kitaro.
Vedel sem, da bo kitara moj izhod, če jo bom nekoč obvladal.
Izhod iz te norišnice.
Bohannon me je predstavil Marvinu Gayu.
Pri 15 letih sem začel igrati z njim.
Seveda čez dan.
To je pomenilo manj časa za šolo.
Veliko sem sodeloval z njim.
Najbolj pa se spomnim posnetka v živo v Oaklandu.
Hvala.
Spomnim se, da smo začeli z Distant Lover.
Občinstvo je tako kričalo, da mi je skoraj padla kitara.
Mikrofoni niso snemali občinstva.
Ujeli so ga mikrofoni kitare, bobnov in basa.
Napovedal je pesem, in slišati je, kako občinstvo nori, preden začnemo.
Še pri Stonesih niso bili tako glasni.
Česa takega nisem doživel ne prej ne potem.
Postal sem pianist pri založbi Invictus Doziera in bratov Holland.
Potem sem želel vključiti še Raya.
To so avtorji skladbe Stop in the Name of Love
in drugih uspešnic, resna zadeva.
Stalno sem upal, da bo kdo zbolel, da bi me Sylvester priporočil.
Raya smo spoznali prek McKinleyja Jacksona.
Jackson je bil aranžer.
Vprašal sem, od kod se je vzel in kako ga lahko obdržimo.
Holland-Dozier-Holland so zapustili Motown
in ustanovili svoji založbi, Invictus Records in Hot Wax Records.
Iskal sem sveže glasbenike in Ray je bil prvi.
Pri 15 letih sem pri treh velikanih zamenjal Roberta Whita in Eddieja Willisa.
Mulec s puhom in afro frizuro, ki mogoče sploh ne ve, kaj dela.
Rekli so: "Koga si nam to pripeljal?"
Ko je mulec vstopil ...
"Če ne zna igrati, McKinley, boš ti odgovarjal."
Imel je majcen ojačevalec in začel je igrati.
Brezhibno.
Dobro je igral. Resno, osupnil sem.
Spomnim se besedila: Vse dobro je slabo, vse slabo je dobro.
McKinley mi je dal wah-wah kitaro in druge kitare
in na plošči so nazadnje tri ali štiri kitare.
Mislil sem si: Zdaj pa jih imam.
Nasnel je štiri kitare. Če mu ne bi bil všeč, bi me že nagnal.
Kaj je sledilo, pa vemo.
Vse je izvedel brezhibno.
Sodeloval sem pri vseh naslednjih ploščah.
Imeli so skupino Honey Cone, Lauro Lee, If You Can Beat Me Rockin',
Fredo Payne, Bring the Boys Back Home,
Chairmen of the Board, Patches.
Pri vseh sem igral kitaro in vsi izvajalci so bili enkratni.
Pri 15 letih sem tako dobil stalni angažma s 350 $ na teden.
Za bar micve in poroke si dobil po 35 $.
Pa še dve snemanji tedensko po 90 $ za tri ure.
Skupno sem služil po 600, 700 na teden.
Vsak, ki ga je slišal, je hotel snemati z njim.
Tako dober je bil. In še vedno je tako dober.
Pri vsem, kar se je dogajalo, so bile tudi slabe stvari.
Ampak Detroit sem imel rad, ker je bil dežela priložnosti.
Stevieju Wonderju sem rekel:
"Moraš ga slišati. Ime mu je Ray Parker."
Dal sem mu njegovo telefonsko.
Ray Parker Jr.? Tukaj Stevie Wonder.
Music of My Mind je moja najljubša plošča.
Kar naprej sem jo poslušal v avtu.
Če te pokliče slavna oseba ali človek, ki ga občuduješ,
pomisliš, da te prijatelji zafrkavajo.
Pojdimo korak nazaj.
Ko je poklical Stevie Wonder ... To ni kar tako.
Nisem verjel, da je res on.
Stevie Wonder kliče mene? Pa ja.
Sedim doma, zazvoni telefon in oglasi se Stevie Wonder.
Odložil sem. Res. Prepričan, da je to šala.
Ponovno je poklical, vztrajen je. In spet sem odložil.
Tretjič sem menda dodal kakšno zmerljivko in spet odložil.
Mislil sem, da se dela norca. On pa je mislil, da se jaz.
Spet sem poklical, ker sem ga res hotel.
Navdušen sem bil nad njim.
Pa sem klical, dokler mi ni verjel.
Rekel sem: "Stevie sem, to ni šala.
Če še enkrat odložiš, jih boš dobil. Tudi jaz imam zveze v Detroitu."
Dobro se spomnim, da je rekel:
"Glej, ne razumeva se. Počakaj, nekaj ti bom zaigral."
Zaigral je ritmično podlago pesmi Superstition.
Če se spomnite ritma bobnov ...
Potem sem zaslišal bas in klavikord.
Pa mi je kapnilo, da sem odložil telefon Stevieju Wonderju.
Rekel je, da mi ni treba na avdicijo.
"Šli bomo v LA, posneli ploščo Talking Book,
potem pa gremo na turnejo s Stonesi."
V tistem trenutku se je vse spremenilo.
Pri 18. letih sem s Steviejem Wonderjem igral v Sezamovi ulici.
Pel je znani komad Superstition, v oddaji Sezamova ulica,
ki sem jo tudi sam gledal kot otrok, z vsemi znanimi liki.
Potem pa smo šli na turnejo z Rolling Stones.
Česa takega še nisem videl.
Ljudje so kričali, nič mi ni bilo jasno.
Bil sem samo mulec iz Detroita. Kaj je vse to?
Ray je imel značilne rife, poznal sem jih iz studia.
Hotel sem, da zaigra rif pri Maybe Your Baby.
Začel je igrati Maybe Your Baby. Takega funka še nisem slišal...
Takega zvoka ni bilo na nobeni plošči, kar sem jih kdaj slišal.
To je bilo novo doživetje. Kaj zdaj?
Ritmično je bil neverjeten.
Na odru se je znal ujeti s katerimkoli glasbenikom,
tudi z drugimi kitaristi.
S svojim čutom za ritem je znal povezati vse
in naravno je znal slediti mojim sinkopam.
Kot bi mi bral misli.
Člani benda so bili za Stevieja kot družina.
Postavil nas je na oder,
in že to je bil izjemen dosežek, in če je kdo dal odpoved,
je bilo, kot bi družinski član zapustil klan.
S Steviejem sem že 45 let.
45 let, gospod Wonder.
Od njega se naučiš ogromno o glasbi in ustvarjanju skladb.
Ray se je šele z njim naučil ustvarjati skladbe.
Vsega ga je naučil.
Stevie me je naučil pisati skladbe, plačal je najem studia,
da sva snemala moje pesmi, pel je z mano
in aranžiral moje komade, da me je izučil.
In zakaj sem zapustil bend?
Mislim, da je še vedno malce jezen name.
Iz New Yorka sem se želel preseliti v sončno Kalifornijo.
Bila je tudi središče glasbene industrije.
Povedal sem mu, da želim oditi.
Organizator turnej je bil strog kot general.
"Nikamor ne greš. Vsi smo zadovoljni, utihni."
V nekem trenutku sem se počutil, kot bi bil ujet v bendu.
Ko sem spal na kavču na letališču v Teksasu, sem se odločil za pobeg.
Hotel je postati zvezda in postal je. Ponosen sem nanj.
Je Stevie še vedno jezen?
Hotel sem, da sodeluje pri plošči, vendar je imel drugačne načrte.
Šel je svojo pot in obneslo se je.
Zelo me veseli, da je postal uspešen.
Prepričan sem bil, da bom v Kaliforniji lahko uspešen.
Vsi mislijo, da bodo v Hollywoodu postali zvezde, vem.
Ampak marsikomu uspe in čutil sem, da imam možnost.
Šel sem v kakšen ugleden studio kot Record Plant.
Vzel sem kitaro in ojačevalec
in vsako jutro sedel pred katerim od teh studiev.
Kdor je hotel vstopiti, me je moral poslušati.
Raya sem spoznal, ko je imel 19 let.
Očitno je bilo, da je zelo zrel.
Da si uspešen glasbenik, je potrebno dvoje.
Nadarjenost in zagnanost.
Ray je imel oboje.
Bil sem zelo razposajen in ljudem sem govoril:
"20 minut vam lahko igram kitaro in težim,
lahko pa me par minut poslušate in grem."
Večina je pomislila, da se me lahko zlahka reši.
Človek, ki je imel v LA-ju name večji vpliv kot kdorkoli, je bil Gene Page.
Spravil me je na sceno, z njim se je začelo.
Page je bil najboljši aranžer.
Aranžiral je You Lost that Lovin' Feeling skupine Righteous Brothers,
vse komade Barryja Whita in Lionela Richieja,
plošče Eltona Johna.
Prispeval je k najslavnejši instrumentalni skladbi vseh časov,
Love's Theme.
V studiu z Genom Pageem je bil kitarist Glen Campbell.
Dobil je svojo TV-oddajo.
To pa je pomenilo prosto mesto zame.
Page me je povabil na snemanje Barryja Whita.
Barry je zavrtel skladbo, zelo glasno.
Začela se je z žvižgom vlaka.
Ker sem Detroitčan, sem šel k snemalniku.
Zvočniki so bili glasni, vsi so uživali.
Dobil sem preblisk za skladbo.
Stopil sem k snemalniku in prekinil glasbo.
Barry je rekel: "Kaj za .."
Rekel sem: "Pesem je super, ampak nekaj mi je kapnilo."
Ne vem, kaj ga je prepričalo, ampak rekel je, naj zaigram.
Zaigral sem frazo, všeč mu je bila.
Rekel sem, naj zavrti trak, da bom zaigral vse.
Rekel je, naj nadaljujem, zato je na posnetku premor.
Takt in pol brez kitare.
Tam je ponovno zagnal trak.
Nadaljeval sem, to je na plošči in postala sva prijatelja.
Barryjev menedžer je stanoval nad mano.
Pripeljal se je v lincolnu
in parkiral pred vhodom, ker je bil pač Berry White.
Seveda ne bo parkiral daleč na ulici.
Ko je izstopil, sem ga zagledal.
Hitro sem se pripeljal tja, da bi mu zaigral komad.
Ampak bil je preblizu, zato so mu vrata dvignila avto.
Potem so se snela in treščila na njegov avto.
On pa: "Hvala, Ray, to sem rabil."
Rekel sem: "Oprostite, a to morate slišati."
Noro, da je kljub vsemu sedel v moj avto.
Lahko bi mi eno primazal. Prisedel je in poslušal.
Skladbo je odnesel domov in napisal besedilo.
Nastala je pesem You See the Trouble with Me.
Postala je svetovna uspešnica, 6, 7 milijonov prodanih izvodov.
Barry White res ni potreboval moje skladbe na plošči.
Bil je najuspešnejši glasbenik tistega časa.
Barryja niso zanimale pesmi drugih ljudi.
Ray je bil izjema in dal mu je uspešnico.
Kdo je nate naredil največji vtis? -Barry White.
Resno? Česa te je naučil? Bil si studijski glasbenik.
Hiter je bil. Tri uspešnice v enem dnevu.
Sam tega še vedno ne znam.
Barry White je imel nenavaden sistem.
Ponudil je trikratni honorar, da bi posneli osem pesmi.
"Lahko opravimo v 12 urah ali v treh.
Ni mi mar. Znesek je isti. Toliko ga bom dodelil."
Posneli smo You're the First, the Last, My Everything,
Can't Get Enough of Your Love in Love's Theme, v enem dnevu.
Vse na isti dan.
Ne spomnim se, kdaj sem spoznal Raya,
ampak mesto in sceno je prevzel kot vihar.
Bil sem prvi studijski kitarist na seznamu.
Nekega dne sem šel snemat in tip je sedel poleg mene.
Mislil sem si: Upam, da je dober.
Takoj sem doumel,
da še nisem slišal boljšega ritem kitarista.
Ray je najboljši živeči ritem kitarist.
Res je izjemen.
Igral je s funk ritmom, kakršnega nihče ni imel.
Ray ni bil skromen mladenič.
Sam vam bo povedal, kako dober je bil.
Veljali smo za mlade, "vroče" kitariste.
Ko sem spoznal Raya Parkerja, mi je segel v roko in rekel:
"Sem najboljši kitarist na svetu."
Nasmehnil sem se in odvrnil: "Bova videla."
Izjemen je, in že takrat je bil.
Če bi sam takrat to rekel, bi ga na gobec.
Kaj rečeš na to? Saj je Ray Parker.
Rekel sem, da poznam njegov sloves. Samozavesten je.
Ray je zelo samozavesten. Ni najboljši na svetu, je pa odličen.
Imel je slog, kakršnega nismo slišali ne prej ne potem.
Bili smo kot družina, blizu smo si bili.
Take ljubezni in spoštovanja
ne morem razložiti ženi ali prijateljem.
Samo če si v taki skupini, veš, kaj to pomeni in koliko velja.
Radi smo se imeli in vedeli smo, da so to najlepša leta.
Tisto so bila najlepša leta.
Z Rayem imava posebno vez.
Ena pamet, štiri roke in dve kitari.
Kot bi si brala misli.
Bila sva usklajena in drug drugega sva občudovala,
zato sva odlično sodelovala
in zato sva imela podoben ritem, bilo je čarobno.
Kadar smo skupaj v prostoru,
smo nenadoma spet v letu 1976 ali '77.
Kot mulci v oblekah starcev.
Tisto so bila najlepša leta.
Zame so bila tisto najlepša leta. -Enako.
Daleč najlepša leta v mojem življenju.
Bila so tudi plodna leta za glasbo. Dobro se je dalo služiti.
Vsi smo bili navdušeni, ljudje so kupovali plošče.
Veliko dela je bilo.
Bilo je veliko umetnikov, ki so iskali take glasbenike.
Bill Withers me je povabil k sodelovanju.
Verjetno me je kdo priporočil. Njegove plošče so mi bile zelo všeč.
Navdušen sem bil, da bom delal z njim.
Na hrbtni strani plošče sem v kopalkah
in ležim na travi, zabavno je bilo.
Šli smo k Billu. Začel je peti in pomislil sem,
da bi to utegnila biti še ena uspešnica.
Pa sem začel brenkati refren.
Ta del pesmi je bil namenjen kitari.
Pesem Jojo ima pečat Raya in Steva Lukather.
Ima odločen ritem, ki je povsem v Rayevem slogu.
Ray da vsemu svoj poseben pečat.
Zelo mi je všeč in rad se družim z njim.
S Cheryl Lynn sem.
Mojbog, kakšna čast. Luther Vandross je pel z njo.
Poslušaj se, no. -Meni nihče ni ponudil dueta s tabo.
Z veseljem bi pela s tabo. -Res? Potem se moram zavezati.
Kadarkoli. Pravi as si.
Komad Got to Be Real je bil zadetek v gol.
In to že na prvo žogo.
Pretrgala je mrežo.
Ko smo končali, in snemali smo z najboljšimi,
smo vedeli, da smo ustvarili nekaj izjemnega.
Lahko bi ga še bolj predelali, ampak čemu le?
Zvok je bil dober, miks tudi. Vse je bilo enkratno.
Instrumentalni del so ves čas vrteli na Wavu.
Z džezovske plošče After Midnight.
Zakaj sem izbral to kitaro namesto džezovske kitare?
V tistih časih sem bil prelen. Zgrabil sem najbližjo kitaro.
Herbie Hancock je legenda.
Herbieja sem spoznal v studiu Automatt v San Franciscu.
Pomislil sem, da bom končno igral džez. Že dolgo sem vadil ...
Zaigral sem nekaj not.
Herbie me je ustavil in rekel: "Kaj počneš?"
Res je,
da izhajam iz džeza.
Ray pa ne.
Pred Hancockom sem hotel igrati džez.
Rekel je, da me ni poklical za to.
"Baje obvladaš ritem kitaro. To hočem slišati."
Ray je bil pomemben zame, ker je doprinesel poseben ritem,
kot ga ni znal nihče drug.
"To znajo tudi drugi.
Tebe sem poklical, da mi daš svoj ritem."
Osupnil sem. Kot bi me s pestjo v obraz.
Čakaj. Nisem pričakoval tega.
V manj kot minuti sem se moral domisliti česa novega.
Doživeli smo čudovite trenutke.
V studiu pri njem doma smo obdelovali pesem.
Imel je neverjetno hitre akorde.
Rekel je: "To je vse, kar rabimo."
Ni mi bilo jasno.
"Ti akordi. Samo prve štiri rabimo."
Na teh dveh sekundah lahko zgradim pesem, če upočasniš akorde.
Tako dobro je bilo,
da sem sredi snemanja, ki ga je on plačal,
naložil opremo in njega v avto,
ga odpeljal k sebi in rekel: "Isto zaigraj tukaj."
Moja skladba mu je bila tako všeč, da sva si jo razdelila na pol.
Pozneje jo je vključil na ploščo s ženskim vokalom.
Tonight's the Night, Ray Parker Jr. in Herbie Hancock.
Chako Khan sem spoznal v Chicagu.
Stopila je k meni in rekla: "Poslušaj ta posnetek."
Načrtoval sem nekaj drugega.
Rekel sem ji, kam naj ga pošlje, ker se ni držala moje zamisli.
Ampak pazi to naključje. Minilo je leto
in z Groovom sva napisala komad z vrhunskim rifom.
V gimnaziji sem ga slišal in pomislil: Kdo to igra?
Ray Parker? Kdo je to?
18? Tako mlad je bil?
Spomnim se fraze.
Stevie ga je zavrnil.
Barry ga je zavrnil. Andre Fischer je rekel:
"Naš bend Rufus ga bo posnel." Nisem jih poznal.
Prvič sem slišal zanje, ampak vsi drugi so ga zavrnili.
Nisem bil zraven, ko je Chaka prišla pet.
Dopolnila je besedilo, ga zapela,
in ko sem slišal posnetek, sem rekel:
"Mojbog, ta pa zna peti. Kdo je to?"
Skupina Rufus.
You Got the Love je utelešenje funka.
Zadetek v polno.
Bili so neustavljivi.
To je bil Rayev pečat.
S Chako sediva in reče: "Sploh se me ne spomniš, ne?"
Kaj? Saj se prvič vidiva. "Ne, ne, ni prvič."
In me opomni, kako sem jo takrat odslovil.
Če bi takrat poslušal njeno kaseto, bi bil tisti bend verjetno moj.
Angažiral bi jo, to je želela od mene.
Kakšna ironija, da sem leto pozneje dobil uspešnico z njenim vokalom.
Odpustila mi je in od takrat sva prijatelja.
Tako sem začel pridobivati ugled tudi kot tekstopisec
in samozavest za nove pesmi, saj sem pristal na radiu.
Čudovito je, ko slišiš svoj komad na radiu.
Cele dneve sem čakal pri radiu, da sem slišal svojo pesem.
Bilo je čudovito.
Enkrat sem igral za producenta Jeffa Barryja.
Jeff je del za kitaro ...
In tisti moj del so sneli in ga popolnoma spremenili.
Ray se je s skladbo Dona Kirshnerja potrudil bolj, kot bi se moral.
Dejansko jo je sam napisal.
Niso me ne plačali ne navedli kot avtorja.
To je nedopustno.
Tisto je njegov ritem, njegov slog, a mu sploh niso priznali avtorstva.
Zanimivo pa je, da so vsi prepoznali moj slog.
Še danes ga vsak prepozna.
"To je tvoj slog. So te plačali?" Ne.
Studijske glasbenike angažirajo za tri skladbe v treh urah.
Tistega dne smo imeli vmes odmor za kosilo.
Doma sem napisal skladbo
in hotel sem jo slišati z bobni, basom in klaviaturo.
Ko je po kosilu vstopil producent,
je bil navdušen in jo predlagal za Lea Sayerja.
Rekel sem, da je skladba moja.
Doma sem jo napisal.
Rekel je, da mi bo dal delež in da lahko pokličem odvetnika.
Vzel sem note
in pokazal bendu, kaj naj igra, potem pa so si prilastili pesem.
Ki je postala Sayerjev največji hit. You Make Me Feel Like Dancing.
Postala je R&B pesem leta in osvojila grammyja.
Prizadelo me je. Doma sem gledal TV
in neki neznanec je sprejemal mojo nagrado.
Lea ne poznam.
Poznam Richarda Perryja in o njem nimam komentarja.
Lahko samo rečem, da sva se nekajkrat sporekla.
Prispeval je k številnim izvrstnim skladbam.
Pa naj ostane pri tem.
Zdaj me je prešinilo,
da me ni navedel pri skladbi Pointer Sisters.
Na snemanju nas je veliko.
In ko sestavijo seznam avtorjev, včasih kdo izpade.
Zoprno je, ampak tako to je.
Tam sediš in pričakujejo, da boš dal vse od sebe.
Včasih daš še preveč in dobiš premalo v zameno.
Tak je ta posel, Ampak Ray se ni razjezil, vrnil jim je.
Načeloma si bil 15 let studijski glasbenik,
potem pa si postal aranžer, producent ali izvajalec.
Kmalu je doumel,
da ne bo razdajal svoje nadarjenosti za par sto dolarjev na dan.
Kot studijski glasbenik si bil sam košček sestavljanke.
Z Rayem sva hotela biti več kot to.
Ray je bil preveč zagnan in rad je pisal skladbe.
Imel je velikopotezne sanje in celo presegel jih je.
Postavil si je cilj in šel še dlje.
Našel sem nov zagon.
Za božič sem šel v Detroit z dvema skladbama.
You've Got the Love Rufusev s Chako Khan
in Always Thinking of You Love Unlimited Orchestra, Barry White.
Bil sem kitarist, ki je napisal uspešnici, bil sem na dobri poti.
Že prvo leto v LA-ju.
Ko sem pokazal ploščo mami, je rekla: "Ne vidim te."
Saj nisem na fotografiji. Avtor pesmi sem.
"Kaj to pomeni?" Da sem napisal glasbo in besedilo.
"In kje je tvoje ime?" Na nalepki je.
Vzela je ploščo in rekla: "Prinesi mi povečevalno steklo."
Pa sem ji ga dal.
Držala ga je in iskala moje ime. "R. Parker."
Celo ona je nekaj vedela o tipografiji.
"Še en znak bi dodali, pa bi lahko pisalo Ray.
Pika je odveč. Niso mogli navesti celega imena?"
Ko sem prišel za božič,
sem imel tak ego, potem pa je bil na dnu.
To me je dalo nov zagon.
Prispeval je k ploščam z milijonskimi izkupički, a niso bile njegove.
Hotel je postati zvezda.
Sanjal je o zvezdništvu, in to od nekdaj.
In sanje je uresničil.
Prisegel sem si, da bom posnel svojo ploščo,
na kateri bo moje ime, da bo mama ponosna.
Z Rayem sva snemala za Gena Pagea.
Tik po demu za skladbo Jack and Jill.
Takoj ko sem jo slišal, da mu rekel, da bo uspešnica.
S Pageem sva snemala za Osmonde.
Gene je štel takte do začetka: "En, dva."
Nakar v slušalkah zaslišim Jack and Jill.
Ray je povezal kasetofon z mikrofonom kitare in bilo je ...
Veliko si je upal.
Hotel je, da vsi slišijo skladbo. Lahko bi počakal do odmora.
Govoril je o skladbi, ki jo je napisal.
Rekel sem: "Ojoj, skladbo je napisal."
Potem zavrti pesem Jack and Jill.
Jack je prišel ... Dobra je bila.
Pravzaprav sem kopiral njihovo pesem.
Všeč so mi bile pesmi kot "Fi-fa-fum, duham njen parfum."
"Nekdo je spal v moji postelji, nekdo mi je izmaknil alkohol."
Ena je bila:
"Če plešeš ob glasbi, moraš plačati piskača."
Zdela se mi je enkratna.
Izvrstna glasba je zahtevala izvrstno besedilo.
Kot kitarist sem lahko poskrbel za dobro glasbo,
vendar sem jo moral dopolniti s primerno zgodbo.
Sestavil je izjemno besedilo.
Zvenelo je kot otroška pesmica, vendar ji je dal seksi značaj.
Zaigral jo je in se smehljal.
Vedel sem, da bo uspešnica.
Nikomur ne uspe brez pomoči.
Prijateljica Carole Childs
je pobrala Jack and Jill delodajalcu in jo odnesla Clivu Davisu.
Poslušal jo je z zaprtimi očmi, tega ne bom pozabil.
Tako jo je poslušal in nisem vedel, ali je to dober znak.
Nisem ga poznal.
Ko je na koncu odprl oči, je hotel, da jo še enkrat zavrti.
Bistvo je bilo v pesmih, v slogu pisanja, ker je bil izvrsten tekstopisec.
Jack and Jill je postala uspešnica zaradi izvrstnega besedila.
Clive Davis je bil več kot le producent.
Znal me je poslušati, in ne samo to.
Potem ko sem mu povedal, kaj želim,
sem rekel, da mora angažirati tudi Carol.
Odpovedala se je službi, da me je pripeljala k njemu.
Zato ni vzel samo mene.
Vzel je tudi Carol, zato ga še toliko bolj cenim.
Hotel sem, da mama sliši mojo pesem.
Al Perkins z radia WJLB je rekel: "Kje je tvoja mama? Pokliči jo."
"Naslednjih 15 minut bom predvajal samo tvojo skladbo."
Zavrtel jo je štirikrat zapored, da jo je mama lahko slišala.
Pa sem dosegel cilj.
Ray Parker, pozdravljen.
FM, AM. Kitara je zelo ... Poglej to.
Zdaj vidim. Frekvenčna lestvica.
Skupina Raydio je bila njegova stvaritev.
Veljavo so ji dale njegove pesmi.
Two Places at the Same Time, The Other Woman.
You Can't Change That.
Začel je z miselnostjo skupine
in postal samostojen izvajalec.
Takrat sem v njem videl pravega Raya.
Ampak šlo je postopno, ker je bil sramežljiv.
Bil je studijski kitarist, čeprav mojstrski.
Malce je trajalo,
da je lahko sproščeno stopil pred mikrofon.
Najprej so bili Raydio, potem pa Raydio z Rayem Parkerjem.
In nazadnje je bil samo Ray Parker Jr.
Drugih članov sploh nisem spoznal.
Nobenega. Mislim ...
Z nobenim drugim nisem imel opravka.
Dejansko je bil od vsega začetka solist,
ki se skriva za skupino, ker je preveč sramežljiv,
da bi izpostavil svoje ime.
Vendar pa sem imel vedno opravka samo z njim.
Drugih članov skupine sploh nisem spoznal.
Zame je bil vedno samo Ray Parker Jr.
Pesem A Woman Needs Love je posebna v več ozirih.
Je prva pesem, ki sem jo v celoti zapel sam.
Napisal sem jo za Arnella.
Izpopolnil sem glasbila in dobro je zvenela,
vendar nisem preveril, ali mu ton ustreza.
Arnellu se moram zahvaliti, ker je rekel, da sem jo dolgo pisal,
da je moj glas kot nalašč zanjo in naj jo zapojem Clivu.
Ko jo je Clive slišal, je rekel, da bo takojšen hit.
Sporočilo je bilo močno, dekletom je bilo zelo všeč.
Položaj žensk je bil takrat zanimiv, zlasti na radijskih postajah,
saj so morale plačevati promotorja,
da so jih predvajale.
Ta plošča pa ni potrebovala promocije.
Dekleta so mi kupovala darila, ena mi je podarila televizor.
Če direktor programa ni bil prepričan, ali bo to vrtel,
mu je receptorka težila, češ zakaj ne vrti te pesmi.
Zahtevale so jo, v tem je bil čar plošče.
Sam promotor je rekel, kako lahko nalogo ima.
Češ morajo jo vrteti, sicer so proti ženskam.
Mama in oče sta doma plesala ob tej pesmi.
Za božič na primer. -Ja, ja.
Ob petkih zvečer so igrali karte in nabijali ta komad.
Zakaj si se nenadoma odločil,
da stopiš iz ozadja in greš svojo pot?
Po številnih uspešnicah sem hotel posneti svojo ploščo.
Zame bi lahko bil od vsega začetka samo Ray Parker Jr.
Dolgo je trajalo,
da si sploh privolil v to, da si častni vokal skupine,
potem pa še v solo nastop.
Čeprav sem imel vedno opravka samo z njim.
Prav v taki sobi, zelo podobno temu hotelu.
Neverjetna izkušnja. Hvala, hvala.
Seksi glas je imel, pa naj se še tako čudno sliši.
Kadar poje, ima mehek glas. Ni kot Marvin Gaye.
Ni kot James Ingram. Ni kot Bruno Mars.
Je pa bil učinkovit
in pesmi je znal vrhunsko prilagajati točno svojemu glasu.
Kar je že samo po sebi čarobno.
Vedel je, za koga piše.
Zase je pisal, zato je vsakič zadel bistvo.
Status seks simbola. Je bilo to dobro ali slabo?
Hecno je. Bil sem visok tip s kitaro,
po tretji plošči pa so se dekleta navdušila nad mano.
Čakaj malo. Pred tremi leti nisem bil čeden.
V ogledalu sem videl istega človeka.
Ampak prav, naj bo.
Ne pozabite, da igra pri tem pomembno vlogo tudi slava.
Tudi če si malo znan,
je slava vedno velik plus pri osvajanju ženskega občinstva.
Pa tudi če si majhen in debel in s samo enim očesom.
Ray kot seks simbol ... -To naj rečem?
Ray je mislil, da je seks simbol. No, še vedno je.
Težko mi gre z jezika.
Oče da je bil seks simbol? Ne zdi se mi.
Ne predstavljam si ga takega.
Vsakič, ko sem ga videl v kakšni reviji, me je pobralo.
Smešno je bilo.
Ampak če pomislim na to, kakšen človek je danes,
se mi zdi nepojmljivo, preveč neroden je, zabavljač.
To si težko predstavljam. Videl sem fotografije.
No, najbolje bo, da vam pokažem. Ravno jih imam nekaj pri sebi.
Posebno mi je všeč prstan. Rad bi ga podedoval.
Prstan na mezincu, pa tudi zlata ura.
Nekatere fotografije so res smešne. To ti je bil seks simbol.
Ne pozabimo te. To štekam.
Če si seks simbol, moraš imeti tako sliko.
Ste jo kdaj videli? Čakajte ... Črni Willy Wonka.
Njegov sin sem. Če je on seks simbol,
je gotovo kaj tega tudi v mojih genih.
No, zame je še vedno seks simbol, v katerega sem se zaljubila.
Zelo sem bil zadovoljen s svojim življenjem.
S kariero, z zdravjem. Vse je bilo super, dokler mi nista zbolela starša.
Starša sta mi pomenila vse.
Mislim, da mi je menedžer predlagal,
naj grem za konec tedna k njima in potem dokončam ploščo.
Sprva nisem hotel.
Prvič v življenju nisem vedel, kaj naj naredim.
Po novi pogodbi z Geffen Records sem plačeval kazen za vsak dan zamude.
Nabral sem že 400 dni in več sto dolarjev na dan.
Odvetnik si je moral izboriti novo pogodbo,
ker sem bil tako v skrbeh za starša.
Nisem mogel pisati novih pesmi in razmišljati.
Tudi na turnejo nisem mogel, ker sem se preselil v Detroit,
da bi skrbel za mamo in očeta.
Več let se nisem ukvarjal z glasbo.
Najprej sem izvedel za očeta.
Zbolel je za rakom. Mislim, da je bil rak mehurja.
Kakšno leto sva bila skupaj, ko je njegov oče zbolel.
Sploh nisem opazil, da je mama imela Alzheimerjevo,
ker sem se tako posvečal očetu.
Oba sta istočasno slabela. To me je sesulo.
Boli me, ko vidim, kako zanemarjajo Detroit.
Tu se je vse začelo.
Holland-Dozier-Holland, Motown, avtoindustrija, vse.
Smokey Robinson, Marvin Gaye, Stevie Wonder.
To je močna spodbuda. Nekdo bi moral najti rešitev.
Vsi bi morali obiskati Detroit.
Upam, da si bo mesto opomoglo in obudilo svoj čar.
O tej hiši imam neverjetno lepe spomine.
Žalosti me, da so jo tako zanemarili.
Če bi jo lahko kupil, bi jo prenovil za poletni dom.
V tej soseski so vsi skrbeli za vse otroke.
Lepo je bilo. Povsod so bili glasbeniki.
Pet nas je bilo. Nathan, Ollie nad mano, Lynwood tu zadaj.
Tu je bilo lepo odraščati. Detroit je ponujal ogromno.
Glasbeniki iz Detroita so med najboljšimi na svetu.
Založba Motown se je prva prebila na pop lestvico najboljših 40.
Zasluga za to gre predvsem Rosalie Trombley.
Spremenili so dojemanje glasbe.
Črnska glasba, kot so ji pravili, je postala glasba za vse.
Motown je združil svet. Ponosen sem, da sem del tega.
Odraščal sem v duhu sprejemanja vseh kultur.
Starša mi nista prala možganov.
Toda v notranjosti ZDA otroke vzgajajo v rasističnem duhu.
To ni v redu.
To še danes vidimo v športu, odvratno je.
Najprej nas pripeljejo sem, da jim zgradimo državo.
Potem pa nas tepejo do smrti, ker hočemo biti enakovredni državljani.
Ker hočemo biti del tega, kar ta država pomeni.
Če pomeni svobodo, pravičnost in enakopravnost, jih dajte tudi nam.
Zdaj je verjetno še težje.
Pogosteje se moramo ugrizniti v jezik,
sicer te ubijejo, dobesedno te ubijejo.
Ne trdim, da je danes več rasizma, a vendar doživljamo višek izgredov.
Zelo sem razočaran nad politiko. Država je razdeljena,
kot ni bila že vse od 60. let, in ne vem, kako bodo to odpravili.
Ray je imel težko otroštvo.
To, kar se mu je zgodilo,
ko so ga nevedni policisti pretepli
iz golega rasizma
in strahu,
ker jim ni bil všeč človek,
za katerega je imel Bog večji načrt, je zelo žalostno.
In prepričan sem, da jih je življenje kaznovalo.
Veliko rasističnega vedenja so gotovo pometali pod preprogo,
toda ob današnjem dogajanju prihaja marsikaj na dan.
Tudi v negativnih dogodkih je mogoče najti pozitivno plat.
Kako lahko to ovrednotim?
Prednost glasbe je njena mednarodna govorica.
To po mojem rešuje svet oziroma ga bo rešilo.
Ljudje iz različnih kultur poslušajo določeno glasbo,
vzljubijo jo in prav to jih združuje.
V glasbi ni žaljivih besed, ni prerekanja.
Samo poslušaš in uživaš.
Prek glasbe je v življenju dosegel nekaj izjemnega.
Dobil je dragoceno priložnost,
da je odkril svoj dar in ga razvil prek glasbe.
Zato je nazadnje zmagal.
Sovražno naravnani ljudje pa so izgubili.
Mislil sem, da se je moja kariera ustavila.
A leto pozneje mi je Jheryl Busby priporočil skupino New Edition.
Vztrajal je, da moram sodelovati z njimi.
Nisem bil razpoložen za novo pesem.
Potrt sem bil, ker sta bila starša bolna.
A niso hoteli nove pesmi, posneli naj bi staro.
Pesem Mr. Telephone Man sem napisal v času Jack and Jill.
Tako sem se prvič po dolgem času vrnil v LA.
Zaradi New Edition sem bil v LA-ju.
Na kosilu pri Spagu sem pogledal ven in opazil črn pano.
Pri Spagu sem vsakič videl kakšen nov oglas.
Tuhtal sem, zakaj je popolnoma črn.
Nenadoma so naslikali rdeč krog in mi ni bilo nič jasno.
Poklical me je Gary LeMel.
In reče, da potrebuje pesem za nov film.
"Časa zmanjkuje, mudi se nam. Naslov je Ghostbusters."
Premiera naj bi bila 8. junija, to pa je bilo aprila, mogoče maja.
Pesmi, ki so mi jih ponudili, niso bile dobre.
Slišal sem najmanj sto pop komadov.
Iskal sem nekakšno rdečo nit.
Šel sem si ogledat film.
Režiser Ivan Reitman ni vedel, kdo sem.
Opisal mi je svoje želje in zdelo se mi je izvedljivo.
Rayu sem pokazal film oziroma ključni del filma
in zdel se je optimističen.
Rekel je, da razume in ne bo težav.
Imel sem nekaj dobrih zamisli o uvodnem delu.
Tega sem se hitro domislil.
Potem se je zapletlo.
V pesmi je hotel besedo ghostbusters. Rekel sem ...
Ghostbusters ... Ghostbusters ...
Mislil sem si: To ni težko, nemogoče je. Take besede ne moreš peti.
Res se mi ni sanjalo,
kako bom združil melodijo in besedilo.
Potem sem sredi noči na televiziji videl eno tistih reklam,
kjer s škropilnimi pištolami uničujejo mrčes.
Spodaj je bila telefonska številka in spomnil sem se,
da so jo imeli tudi izganjalci duhov.
Češ pokličite, če potrebujete pomoč. Pa me je prešinilo.
Izganjalce duhov je treba poklicati, ne peti o njih.
V tem je bil ključ. Besede ne morem uglasbiti.
Pesem mora vsebovati klic.
Besedila še nisem imel, sem pa imel koncept.
Koga boste poklicali? Izganjalce duhov.
Kurir naj bi prišel ob 9h, ura pa je bila 8.30.
Točno tu sem sedel, ko sem napisal pesem Ghostbusters.
Kurir je čakal zunaj.
Zaklenil sem, ker dokler ne bi bilo besedila, ne bi bilo honorarja.
Tu sem pisal, brez slušalk, in pel besedilo,
ki je zdaj v pesmi, v mikrofon.
Če v soseski je nekaj čudnega, koga boste poklicali?
Na tleh sem sedel in pel.
Kurirju sem dal kaseto
in šel domov spat, ker že dva dni nisem spal.
Sredi noči me pokliče režiser Ivan Reitman.
Pesem mu je bila zelo všeč.
Pesem mi je poslal okoli treh ponoči.
Spomnim se, da je bilo zgodaj. Zavrtel sem jo.
In kar na smeh mi je šlo. Zadel je.
Iz Montreala je, mogoče ni vajen našega slenga.
Spraševal je, kaj rečem v pesmi. "Ne boji se duhov?"
Ne, ne bojim se duhov.
"Ne bojimo se duhov?" Ne, ne. Ne bojim se duhov.
V resnici ni človeka, ki bi bil bolj plašljiv od mene.
Ray nerad spi v temi, odkar ga poznam.
Zavese morajo biti odgrnjene, da pronica nekaj svetlobe.
Mama je imela ponoči prižgano luč, ko sem se rodil,
in to se me drži še zdaj.
Če spim v temi, pogoltnem jezik in se zvijam.
Verjetno bi skočil iz 50. nadstropja, da bi zbežal iz teme, tako se je bojim.
Če me en dan ni doma,
so vse luči prižgane, ko se vrnem.
Potem pa se čudi nad računom za elektriko.
Ko sem izvedel, da se oče boji teme, sem bil presenečen.
Mislil sem, da se ničesar ne boji.
Nekoč smo bili na križarjenju. Odprl sem vrata in hotel ugasniti luči.
Še preden sem prišel do stikala,
sem zaslišal udarce na zidu in oče se je prilepil na steno.
"Nikoli ne ugašaj luči."
V temi vidim premikanje in vsak zdravnik bo rekel,
da se zavese v resnici niso premaknile.
Ampak to naj povejo zavesam, ker vem, da so se premaknile.
Clive Davis velja za genija,
vendar se spomnim, da mu pesem ni bila všeč.
Ko je slišal pesem, je rekel:
"Si nor? Duhu boš pel? Postal si mačo, ki poje dekletom."
Ni ga prepričala.
Pa sem rekel, da brez te pesmi ne bo plošče, pa še prva naj bo.
Poskrbel sem, da je dobil kopijo filma za zaseben ogled.
Predlagal sem, naj vključi še druge izvajalce.
Naj napolni album z glasbo iz filma. Ta zamisel mu je bila všeč.
Ko sem slišal pesem, še nisem videl filma.
Ampak uspeh je bil zagotovljen.
Pesem smo hoteli kmalu izdati.
Objavili smo jo teden pred premiero filma.
Postala je pesem št. 1 leta 1984.
Clive me je nekaj tednov pozneje poklical.
Mislil sem, da mi bo povedal, kako napredujemo na lestvici.
Rekel je, da smo izvozili 4 milijone izvodov.
Izvozili. Torej poleg prodaje v ZDA.
Plošča je bila št. 1 v 52 državah.
Št. 1 ali 2 v 52 državah. Plošča je izšla avgusta
in februarja je bilo že 10 milijonov prodanih izvodov.
10 milijonov izvodov glasbe iz filma že pol leta po izidu.
Ne vem, ali je film pomagal pesmi,
po mojem je bilo vzajemno.
Mislim, da se filma drži nekakšna nostalgija.
Pesem bi bila priljubljena,
tudi če film ne bi postal tak fenomen,
ker je zelo učinkovita, a nazadnje sta bila dobra kombinacija.
Če koga vprašate ...
Ne glede na starost.
Če rečete: "Koga boste poklicali?"
Ghostbusters! Izganjalce duhov. Vsi poznajo pesem.
In ta pesem je še najmanj značilna zanj.
Med vsemi njegovimi skladbami nikoli ne bi izbral te.
Bila je največja uspešnica,
vendar je imel veliko drugih.
Zdaj nikjer ne poznajo mojih drugih skladb.
Že od 18. leta sem sanjal o svoji zvezdi na Hollywood Boulevardu.
Pri 17. letih sem bil tu s staršema.
To, da imam zdaj tu zvezdo, mi je v velik ponos.
Uresničene sanje.
Ne morem verjeti, da sem prišel tako daleč.
Neskončno imam rad svoje oboževalce.
Nekajkrat na mesec pridem sem,
da jim izkažem hvaležnost, saj imam res veliko srečo.
Pridite. Tako, ja.
Kako ti je ime?
Oče je prava faca. Zelo uživa v slavi.
O njem ne boste slišali, da je komu zavrnil avtogram.
On ni tak. Vedno se potrudi.
In če ga vprašajo: "Ste vi ta-pa-ta?"
Ja, jaz sem. Joj, no.
Ko reče, da uživam v slavi, me včasih moti,
ampak če kupiš ploščo nekega izvajalca,
je tako, kot bi kupil avto.
Če kupiš Fordov avto, te bo imel Ford rad, ne?
Enako velja zame. Z nakupom plošče me podpiraš.
Udobno živim zaradi podpore svojih oboževalcev.
Zato imam nekakšen dolg do vseh, ki so prispevali k temu.
Zelo me veseli, da je danes z nami Ray Parker Jr.
Pozdravimo ga.
Joj, poglej to mladino. Sploh ne vem, kako bom prišel tja.
Najprej nekaj selfijev. -Pridite.
Pomahajte.
Poglej vse te kitare. Marička.
Mi smo imeli v šoli samo klarinete in flavte.
Vi imate kitare, bobne. Lahko se razdivjate.
Kot najstnik sem sanjal, da bi imeli v razredu kitare.
Na poti sem sem tuhtal,
kaj bi lahko na kratko povedal dijakom.
Ne bojte se živeti svojega življenja.
Oče me je naučil delavnosti
in od prvega dne je veliko vlagal vame.
Še preden sem se rodil, je varčeval, da bi šel študirat.
Da bom v družini prvi z diplomo.
Potem sem mu rekel,
da nočem doštudirati, čeprav sem na dobri poti,
ker hočem na turnejo z bendom,
z Rolling Stones in s Steviejem Wonderjem.
Zdelo se mi je bolje in ni mi žal.
Ampak to ga je prizadelo, ker mu sem razblinil sanje,
ki so bile starejše od mene.
Ne bojte se živeti. V šoli ne razmišljajte,
da boste v najslabšem primeru v pisarni, ker boste potem res tam pristali.
Če bi radi postali rokerji, vložite vse v to.
Kot najstnik sem se najbolj bal,
da bom prišel do 50. leta, ne da bi poskusil.
Oče je hotel, da dobim službo v pisarni.
To so bile njegove sanje zame, vendar niso bile moje.
Nisem hotel delati v pisarni, oblikovati ali izdelovati avtov.
Hotel sem jih voziti.
Če dočakaš stara leta, ne da bi poskusil uresničiti sanje,
je to najslabše, kar se ti lahko zgodi.
Če si poskusil in ni šlo, si nimaš česa očitati.
Lahko vsaj mirno spiš.
Grozno pa je, če sploh ne poskusiš.
Tu vidim nadarjene obraze,
ki jih bom čez nekaj let gledal na podelitvi grammyjev.
Je kaj posebnega ... -Ja, darilo imamo za vas.
Bi jim ga pokazal?
Ja, primite tole.
Ste pripravljeni? Ste pripravljeni? -Ja!
V čast mi je.
Zdaj nimate izgovorov. Drži?
Mularija, ki se že zjutraj razdivja. Navdušen sem.
Kakšnih 30 otrok je ponorelo in igralo super glasbo.
Ko so gledali kitare in barve, so me spominjali name,
ko sem dobil svojo prvo kitaro.
Vsak je tuhtal, katero bi raje imel.
Eden je našel svoj slog v oranžni kitari.
Drugi je zgrabil karamelno, češ to je moj slog.
Upam, da jih bodo res navdihnile.
Oče je rad videl, da igram kitaro.
Če sem posvečal čas nečemu dobremu,
ga nisem posvečal slabim stvarem.
Ta pesem je zelo preprosta. Ko rečem: "Koga boste poklicali?"
Rečete ... -Izganjalce duhov.
Ampak veliko bolj zagreto, kot bi se zares zabavali.
Plošča drugače ne bo hit. No, dajmo.
Zapojmo.
Če v soseski je nekaj čudnega,
koga boste poklicali? -Izganjalce duhov.
Lepo.
Če nekaj te dela živčnega,
koga boš poklical? -Izganjalce!
Se kdaj naveličam pesmi? Stavka: "Koga boste poklicali?"
Ali stavka: "Ne bojim se duhov." Ali katerega drugega stavka.
Se kdaj naveličam vzklika "Ne slišim vas" ali ...
Ali pa ...
Ne! Se hecate? To je kot poln zadetek na lotu.
Bi vrnili zmagovalni listič? To je moj odgovor.
Tej pesmi sem neverjetno hvaležen.
Je najlepše, kar se mi je lahko zgodilo.
Vsi jo poznajo in ljudi spravlja v dobro voljo.
In ob imenu Ray Parker Jr. vsak reče isto.
"Koga boste poklicali? Pardon, ušlo mi je."
To me spremlja, ampak ne moti me. Jaz sem tisti.
Koga boste poklicali?
Prevod podnapisov: Luka Pieri