Тут присутній хлопець, якого ми знаємо давно.
Я дуже його люблю.
Він...
Він не лише... Так, він сексуальний, не треба...
Він не лише гарний, але й в нього було ось стільки таланту,
який він сильно розвинув.
Тобто, для людини з мінімумом таланту він пройшов довгий шлях.
Якщо серйозно, він автор, він продюсер,
інженер, і він грає на усіх інструментах.
А також він співає. Він справжня людина-оркестр.
Це Рей Паркер-молодший.
Люди думають, я прокинувся вранці,
написав "Ghostbusters" та вернувся в ліжко.
Дозвольте розповісти, що сталось до цієї миті.
РЕЙ ПАРКЕР МОЛОДШИЙ
Почнемо спочатку.
Я виріс в Детройті, штат Мічиган. І я цим дуже пишаюсь,
бо Детройт у 1960-х та 1970-х був містом можливостей.
Студія "Мотаун" вплинула на наш район,
і від цього впливу неможливо було позбавитись.
Усі батьки району... Усі люди в районі були як одна сім'я.
Якщо ти поводився погано,
то отримати на горіхи міг від кожного батька чи матері.
І всі батьки були хорошими.
Усі люди були хорошими людьми.
А мої батьки були найкращими.
Мій батько був робітником, що займався фізичною працею.
Працював на заводі.
Він дуже хотів, щоб я закінчив коледж,
і став першим офісним працівником у сім'ї.
Про це він мріяв для мене.
Але я мріяв про інше.
Десь в десять років
на "Шоу Еда Саллівана" я побачив виступ групи "Лавін Спунфул".
Чи вірите ви в казку,
Що у серці дівчини виникає...
Щось про електрогітару.
Мене цей виступ вразив.
Мені дуже сподобалась ця музика.
Звук електрогітар відкрив для мене нову епоху.
Боже, я тоді "завівся". Я подумав, що я можу шуміти.
З того часу я граю на гітарі.
Наставник, що змінив моє життя.
Моїм вчителем був Альфред Т. Кірбі.
Це був високий білий у районі темношкірих.
Не знаю, як він у нас опинився.
Але він викладав в школі.
М-р Кірбі назвав групу "Зе Стінгрейс" на мою честь.
У цій групі вже були мої кращі друзі —
Нейтан Ваттс та Оллі Браун.
Оллі грав на барабанах, а Нейтан — на трубі.
Оллі з Нейтаном не уявляли, що вже програли.
Ви розумієте, про що я. Бо я був лідером. Моя група.
Називалась "Стінгрейс".
НЕЙТАН ВАТТС ДРУГ З ДИТ. З ГРУПИ СТІВІ ВАНДЕРА
"Стінгрейс".
ОЛЛІ БРАУН ДРУГ ДИТИНСТВА
Я не зрозумів, що то було його ім'я.
Але він мій брат.
Ми грали на батьківських зборах,
в інтернатах,
ми виступали в районі, і ми були популярними.
Люди вважали нас милими.
Невдовзі після початку виступів я швидко їхав на велосипеді.
Гадаю, на одному з тих, що з подовженим сідлом.
Зірочка "Хаффіс" на п'ять швидкостей.
Я їхав на велосипеді, мав крутий вигляд.
Я виставив ногу та вдарився в бордюр.
Нога вся скрутилась, зламалась,
і мені наклали гіпс від поясу до носка.
Тому наступні півтора роки
я грав на гітарі не менше 12 годин на добу.
Ось так я набрав свої десять тисяч годин гри на гітарі.
Коли ми познайомились з Реєм, у мене вже була група "Дайнасонікс",
у яку ми взяли барабанщиком Оллі Брауна.
Оллі каже: "У мене є друг. Він класний. Треба його взяти".
А я: "Звісно. Я піду і послухаю".
А він: "Послухай по телефону".
СІЛЬВЕСТР РАЙВЕРС ДРУГ ДИТИНСТВА
Тоді "Темптейшнс" випустили сінгл "I'm Losing You",
і Рей по телефону зіграв усі гітарні партії пісні.
Це було так класно, що я сказав: "Беремо твого друга".
Група Сільвестра була більш досконалою.
У них було електричне піаніно "Вуліцер".
На ньому міг би грати Рей Чарльз.
Це було просто неймовірно. Ми ніколи не чули такого звуку.
І я подумав, що це варто аудіо-запису.
А тепер я скажу, що мені не подобалось в групі.
Сільвестр змусив нас носити сріблясті костюми та білі сорочки.
Але нам на вигляд було 14 років. Навіщо нам сріблясті костюми?
Але він вважав це класним.
Він і досі такий.
До речі, він був лідером групи Майкла Джексона,
доки Майкл не побачив його в костюмі та краватці і тоді миттєво звільнив його.
Музика була ідеальною. Але Майклу не сподобався костюм з краваткою.
Так ми почали з Реєм.
Навіть через стільки років,
маючи досвід роботи з деякими видатними гітаристами
впродовж десятирічь...
Рея я ставлю на перше місце.
Коли мені було 13 років,
Біллі Хендерсон покликав мене на прослуховування до "Спіннерс".
Має бути соромно тобі За таке ставлення до свого хлопця
Мотаун, поїхали.
Усі можливості для музикантів були на студії "Мотаун" та "Стакс",
Холланд–Дозьє–Холланд.
Клуби були відкриті щоденно.
Підлітків 14-15 років до клубів підвозили їх батьки.
За вечір можна було почути шість-сім груп.
У нас був концерт у "Летін Квотер",
і послухати, як я граю, приходив Хемілтон Боханнон.
Я познайомився з Реєм Паркером.
ХЕМІЛТОН БОХАННОН МУЗИКАНТ
Йому було 14 років.
Я прийшов в клуб.
І побачив, як малий грає на гітарі.
Я представився: "Я Боханнон, лідер групи
студії «Мотаун Рекордс», і мені подобається, як ти граєш".
Уявіть, Хемілтон Боханнон був барабанщиком для студії «Мотаун»
та лідером групи,
який керував усім персоналом «Мотаун».
Я почув, як він грає.
І він привернув мою увагу.
Покликав мене і каже:
"Нумо грати з нами. Я лідер великої групи на студії «Мотаун»".
А я такий: "Хто цей хлопець?
Про що він говорить?"
Він каже: "Мені подобається, як ти граєш Гратимеш з дорослими хлопцями?"
Він прийшов до мене додому та запевнив батьків,
що там не буде наркотиків та алкоголю.
Кожен день він сам забирав мене та завозив додому,
якщо батьки не могли.
Я хотів, аби батьки Рея довіряли мені.
Ми з ним миттю стали однією сім'єю.
Ось так я потрапив в групу студії "20 Гранд".
Першою групою, з якою ми грали, була "Гледіс Найт".
А також "Парламент", де співав Джордж Клінтон...
Я лише хочу перевірити твоє кохання...
Це була "Парламент" до того, як стати "Фанкаделік".
Я працював з "Фанк Бразерс",
Джеймсом Джемерсоном, "Темптейшнс", Смокі Робінсоном, Марвіном Ґеєм.
Там, де я виріс, ми бачили білих лише по телевізору.
Я думав, вони існують лише там.
Просто ми жили у дуже сегрегованому районі,
де білих людей було не зустріти.
У нашому кварталі
усі сусіди були темношкірі
В клубах лише темношкірі.
А ввімкнеш телевізор, а там усі білі.
Ми всі це знали.
Дуже велика сегрегація.
Деякі межі переходити було заборонено.
Біля Бентон-Харбор було містечко Фер Плейн.
ЕРНІ ГАДСОН АКТОР ФІЛЬМУ "МИСЛИВЦІ НА ПРИВИДІВ"
Темношкірим було заборонено заходити туди як стемніє.
Якщо там спіймають, могли забрати у поліцію, чи ще гірше.
У моїй школі було спільне навчання
темношкірих та білих. Але лише на папері.
Ми були розділені.
Ми були в іншій системі, ніж білі діти.
Ми росли в часи, коли в Америці багато говорили про свободу,
але справами це не підтверджувалось.
Отже, в тисяча дев'ятсот...
шістдесят сьомому мені було 13 років.
Ми поїхали у подорож, бо у тата був маленький моторний човен.
На озеро Ері ловити окунів.
Я люблю свіжих окунів.
І тоді я вперше почув слово "бунт".
Я не знав, про що він говорить.
Ми мали їхати бульваром Декстер, і він каже:
"Нам треба вертатись. Там бунт".
А я питаю, що це таке.
Чотири дні бунтів, грабежів, та підпалів сколихнули Детройт
під час найгірших проявів расового насильства у цьому році.
Цілі квартали перетворились на пекло.
Загинуло не менше 36 людей, більше двох тисяч були поранені,
а розмір збитків перевищив пів мільярда.
Губернатор Ромні оголосив надзвичайний стан.
Пожежі були усюди. Танки їхали вулицями.
Наша школа стала штабом Національної гвардії.
Це не далі десяти кварталів.
Тож це було нелегко для дитини 14-15 років.
Це було вражаюче.
Але, дякувати богу, все скінчилось.
Тобто, ви могли буквально...
Я перебував у центрі подій, де я бачив пожежі.
Я бачив на вулиці Національну гвардію.
Ось в якому районі ми жили.
Я повернувся додому, а потім побачив машини:
кабріолети з диванами, у них і виникло слово "мародерство",
сенсу якого я раніше не знав.
Потім ми дивились телевізор. Там люди кидали пляшки у вікна будинків,
аби їх спалити.
І якби ви подивились ось так на мій будинок,
то побачили б полум'я нагорі.
Але то горіла заправка. Десь в двох-трьох кварталах.
Отже, тоді відбувалось дещо неймовірне.
Я був наляканий до смерті, думав, що настав кінець світу,
бо ніколи не бачив такого з народження.
В той час місто справді було зруйноване.
Тобто, все було зруйноване.
Коли за кілька тижнів я пішов до школи,
то усі магазини, куди ми заходили,
вони були спалені вщент.
Усі вікна були вибиті, а всі товари з магазинів винесли.
Це справді був дуже страшний час мого життя.
І єдине, на що я міг покластися, — це гра на гітарі.
Я йшов у школу "Кесс Тех" і стояв на зупинці автобуса.
У мене були підручники.
Кожного ранку я сідав на той самий автобус.
З'явились п'ять поліцейських, витягли свою зброю і сказали зупинитися.
Я подумав, що у мене проблеми.
Я збирався сісти на автобус.
Я озирнувся, щоб зрозуміти, що відбувається.
А вони справді навели зброю на мене.
Схопили мене і відвели у провулок.
Ніколи не забуду. Ніхто нічого не казав.
Зараз би так мені зламали руки.
Тоді вони поклали мене ось так
на капот машини, піднесли мене у повітря.
А три чи чотири інших хлопця просто били мене кулаками.
В цю мить свого життя я подумав:
"Все скінчено. Живим тобі звідси не вийти".
Мій найкращий друг Нейтан Ваттс був лідером групи зі Стіві Вандером.
І його мати вийшла за ґанок у двір.
Вона вибивала килим.
Слава Богу за це.
Вона просто чистила килим,
подивилась вниз і побачила, як мене б'ють.
Вона крикнула: "Агов, він хороший хлопець. Що ви робите?"
Вони подивились на неї і нічого не сказали.
Припинили мене бити, і я просто впав.
Якийсь час я просто лежав на землі.
Ніхто ніколи не пояснив мені, за що мене били.
Мене не заарештували.
Не сказали мені, що я зробив.
Вони просто потягли мене у провулок та почали бити.
Знаєте...
Боже, вони мене позбавили...
Позбавили можливості бути спортсменом та ще дечого.
Але, цей випадок мав і свої позитивні наслідки.
Це змусило мене сидіти дома та більше репетирувати на гітарі.
Я думав: "Колись, коли я навчусь гарно грати на гітарі,
це буде мій порятунок.
Порятунку з цього божевілля.
МАРВІН ҐЕЙ
Боханнон представив мене Марвіну Ґею,
і ми почали з ним записувати музику, відколи мені виповнилось 15 років.
Ці записи робились вдень.
Частину роботи ми робили в школі.
Я часто грав з Марвіном Ґеєм.
Але найбільше мені запам'ятався
запис альбому наживо на стадіоні "Оукленд Колізеум".
Дякую.
Я пам'ятаю, ми почали грати "Distant Lover".
І раптом у мене майже впала гітара.
І зойк публіки був такий голосним.
А мікрофона для глядачів не було.
Але на запису чутно той зойк,
записаний мікрофонами гітар та барабанів.
Коли він каже: "Далеке кохання",
є пауза перед тим, ніж він починає співати.
Тоді чутно найголосніший звук.
На концерті "Роллінг Стоунз" не було так голосно.
Ніколи не чув такого голосного зойку.
Далеке кохання
Я почав працювати як піаніст
з студією звукозапису "Інвіктус" продюсерів Холланд–Дозьє–Холланд.
Щойно я туди потрапив, захотів запросити Рея.
Якщо ви не знаєте Холланд–Дозьє–Холланда,
то вони написали "Stop in the Name of Love", "Sugar Pie Honey Bunch"
та багато інших пісень. Вони були дійсно відомими.
Кожного дня я лишався дома, сподіваючись, що хтось захворіє,
і Сільвестр згадає моє ім'я.
Ми вперше помітили Рея завдяки Маккінлі Джексону.
Маккінлі був аранжувальником.
Я відразу спитав, де він був?
Звідки він з'явився? І як нам його втримати?
Холланд–Дозьє–Холланд щойно пішли з "Мотаун"
та створили компанії "Інвіктус Рекордс" та "Хот Вакс Рекордс".
Я намагався знайти свіжу кров, і Рей став першим із запрошених.
Мені 15 років, а я йду до Холланд–Дозьє–Холланда,
від яких щойно пішли Роберт Вайт та Едді Вілліс.
На фото у мене замість вусів легкий пушок.
Я юний афроамериканець і не схоже, ніби знаю, що роблю.
Вони спитали: "Що за хлопця ти привів?"
Коли я побачив, що заходить малий.
А вони кажуть: "Хай він краще зіграє, а потім будеш вирішувати".
Він вийшов з невеликим підсилювачем та почав грати.
Це було схоже на...
РЕДЖІ ДОЗЬЄ ІНЖЕНЕР
Те, що треба.
Він почав грати і грав класно. Насправді, я був дійсно вражений.
Ніколи не забуду цю пісню
"Все добре — погане, все погане — добре".
І Маккінлі дав мені "вау-вау" гітару,
кілька інших гітар,
і на одному запису у нас були записи трьох-чотирьох гітар.
Тоді я подумав, що вони у мене в кишені.
Він записав чотири гітари, і якби я йому не сподобався,
то мене б давно викинули.
Все інше вже історія.
Він зіграв і зіграв добре.
Ми знайшли спільну мову, і я зробив усі їх інші записи.
ХОЛЛАНД-ДОЗЬЄ-ХОЛЛАНД ЗА УЧАСТЮ РЕЯ ПАРКЕРА-МОЛОДШОГО
У них були групи на кшталт "Хані Кон"
з сінглом "Want Ads", Лора Лі з "If You Can Beat Me Rockin",
Фріда Пейн з "Bring the Boys Back Home",
і "Чейрмен оф зе Боард", "Patches".
Я записав усі ці пісні,
і мені сподобалось усе, що там було. Це було чудово.
Так я отримав постійні виступи у 15 років і заробляв 350 доларів на тиждень.
На бар-міцвах і весіллях у єврейському барі
давали 35 баксів за виступ.
А ще два записи на тиждень в різних студіях,
приносили по 90 доларів за три години.
Отже, в тиждень я заробляв 600–700 доларів.
Усі, хто його чули, хотіли, щоб він записувався з ними.
Так класно він грав.
Помилка, не грав, а досі грає.
Усе це сталось зі мною у Детройті.
Було і погане, але Детройт досі найкраще місто для мене,
бо це було місто можливостей.
Одного вечора я подзвонив Стіві Вандеру і кажу:
"Маєш послухати його гітару. Його звати Рей Паркер".
І я дав Стіві Вандеру номер Рея Паркера.
Це Рей Паркер молодший? Говорить Стіві Вандер.
"Music of My Mind" — мій улюблений альбом.
Я звик вмикати його, коли їду за кермом машини.
Коли тобі дзвонить знаменитість,
чи хтось, кого ти обожнюєш,
то перша думка, що то друзі жартують.
Вернемось трохи назад.
Коли дзвонить Стіві Вандер, ви не можете у це повірити.
І я не повірив, що Стіві Вандер...
Та годі. Стіві Вандер? Дзвонить мені? Як це можна уявити?
Я сиджу дома в Детройті. Дзвонить телефон.
Говорить Стіві Вандер.
Я поклав слухавку. Справді.
Подумав, що це хтось з друзів.
А він передзвонив. Він дуже наполегливий, він передзвонив.
Я знов поклав слухавку і подумав, що в третій раз додам кілька міцних слів
та ще раз кину слухавку.
Я подумав, що він жартує. Гаразд.
Він подумав, що я жартую, тому я передзвонив,
бо я твердо вирішив почути, як він грає,
і мене зацікавив його талант.
Тож я подзвонив ще раз, і він повірив.
Я сказав: "Привіт, це Стіві, я не жартую.
Ще раз кинеш слухавку, і отримаєш в пику.
Я теж знаю людей в Детройті".
Я точно пам'ятаю, що він сказав:
"Слухай, так ми не порозуміємось.
Чекай. Я хочу тобі дещо зіграти".
Він зіграв мелодію "Superstition".
Якщо ви пам'ятаєте цю пісню, то барабани грають...
А потім я почув бас синтезатора "Муг" та звук клавінета.
Я подумав, боже, я кинув слухавку, коли дзвонив Стіві Вандер.
Що я роблю?
Він каже: "Тобі не потрібно прослуховування.
Поїдемо до Лос-Анджелесу запишемо альбом «Talking Book»,
а потім у тур разом з «Роллінг Стоунз»".
З цієї миті усе змінилось.
Це мій виступ на передачі "Вулиця Сезам" разом зі Стіві Вандером. Мені 18 років.
Ми грали "Superstition".
Це класичний сінгл, а ми на "Вулиці Сезам",
яку я дивився в дитинстві,
і де був Великий Птах та інші знамениті персонажі.
Після цього я поїхав в тур з "Роллінг Стоунз".
Я такого ніколи не бачив.
Люди кричали. Я не розумів, що відбувається.
Я малий з Детройта, що я тут роблю?
Був риф, який завжди грав Рей, і я чув його на записах.
Я хотів, щоб він приїхав та зіграв саме цю пісню.
"Maybe Your Baby."
Він прикрасив "Maybe Your Baby".
Найцікавіша річ, що я чув.
Тобто...
Такого немає у жодному альбомі, над яким я працював.
Я навіть не чув такого від інших за життя.
Це геть новий звук. Що ми робимо?
У нього дійсно неймовірне відчуття ритму.
Тобто, він "запалював" з якими б музикантами він не грав,
і на будь-якій гітарі.
Він створював такий собі "клей",
яким він поєднував все разом завдяки цьому відчуттю ритму.
Він додавав синкопи та інші речі, які я хотів.
Здавалось, наче він вгадував мої думки.
...виникли інші плани
Змушує мене турбуватись
І я
Може, у твоєї крихітки Виникли інші плани
О, так!
Стіві ставився до своєї групи як до сім'ї.
Він взяв нас з собою на сцену, що вже було значним досягненням.
І він не любив, коли хтось звільнявся,
бо це наче член сім'ї залишав спільний клан.
Ми зі Стіві Вандером граємо 45 років.
Сорок п'ять років, м-р Вандер.
Випускники "школи" Вандера
знали багато про музику, і про те, як писати пісні.
Рей може сказати, що він не вчився писати пісні,
доки не став працювати зі Стіві.
Стіві навчив його всього.
Стіві навчив мене писати пісні.
Відвів мене в студію, заплатив,
записав мої пісні, заспівав зі мною дуетом
та аранжував мою музику.
І навіщо я пішов з групи?
Гадаю, він досі трохи сердиться на мене, що я пішов з групи.
Тоді ми жили у Нью-Йорку,
а я дуже хотів переїхати в сонячну Каліфорнію.
Подумав, що музичний бізнес в Каліфорнії, і я хочу там бути.
Я повідомив йому, що йду з групи.
Пам'ятаю, у нас був менеджер по турне з військових.
Він сказав: "Ти не підеш. Усі щасливі, замовкни".
В якусь мить здалось, що мене тримають у групі в полоні.
Ну, ви розумієте.
І пам'ятаю, як я спав на дивані
в аеропорту техаського міста Корпус-Крісті.
І я вирішив втекти.
Він хотів стати зіркою, і йому це вдалось.
Я пишаюсь ним.
А Стіві розлютився?
Я хотів, щоб він записався зі мною,
але не судилось.
Він зробив своє, і це було чудово.
Я просто щасливий.
Щасливий, що він досяг успіху.
Я вірив, коли дістанусь Каліфорнії,
то впораюсь з усім.
Знаю, так усі говорять:
"Поїду в Голлівуд та стану зіркою".
Але декому це вдається, тож я вирішив, що моє місце там.
Що я піду в студію, на кшталт "Рекорд Плент",
чи якусь подібну дуже-дуже популярну студію.
Візьму в одну руку гітару, підсилювач — в іншу,
і кожного ранку буду грати навпроти цієї студії
на своїй гітарі.
Хочете зайти?
Доведеться поговорити зі мною, чи послухати, як я граю.
Я познайомився з Реєм, коли він був дуже молодим. Йому було 19 років.
ДОН ПАССМЕН АДВОКАТ ТА АВТОР
Було очевидно,
що він розуміється в справі.
В музичному бізнесі для успіху необхідні дві складові.
Перша - то талант. А друга - то драйв.
Рей являє собою чудову комбінацію таланту та драйву.
Я був дуже галасливим
і міг казати людям:
"Я можу грати на гітарі, та сперечатись 20 хвилин,
заважаючи вам пройти.
Або дозвольте мені зіграти кілька хвилин.
І я більше не буду вам заважати".
Більшість вирішувала так:
"Добре, десять секунд, і він піде геть".
Людина в Лос-Анджелесі, яка найбільше вплинула на моє...
більше за будь-кого. Це був Джин Пейдж.
Він взяв мене на студію та справді дав мені старт.
Джин Пейдж був найкращим аранжувальником.
Він аранжував все: від "You Lost That Lovin' Feeling",
яку виконували "Райтес Бразерс",
до усіх пісень Барі Вайта,
усіх оркестрованих пісень Лайонела Річі
та усіх оркестрованих пісень Елтона Джона.
Він писав струнні та духові аранжування
для найвидатнішого інструментального твору "Love's Theme".
Глен Кемпбелл був студійним гітаристом разом з Джином Пейджем.
Глен Кемпбелл створив власне телешоу.
Хто б міг уявити, що це допоможе мені.
Джин Пейдж запросив мене на запис альбому Барі Вайта.
Пам'ятаю, Барі грав музичну партію для пісні дуже голосно,
а на початку там був гудок потягу.
Я виріс в Детройті,
тому пішов до магнітофону.
Динаміки грали голосно, усі в ударі.
І у мене виникла ідея пісні.
Тож я пішов до магнітофону та натиснув кнопку "Стоп".
І музика припинилась.
Барі сказав: "Якого біса?"
Я відповів: "Вибачте, м-ре Вайт, це чудова пісня, але у мене виникла ідея".
Не знаю, чому він повірив, але він подивився та сказав:
"То бери гітару та зіграй".
Я зіграв імпровізацію, і йому сподобалось.
Я зупинився і попросив перемотати плівку назад, щоб зіграти усе.
А він сказав: "Продовжуй".
Тому на запису є пауза,
приблизно півтора такту, де гітара не грає.
Це тоді він натиснув на кнопку і сказав: "Продовжуй".
Я продовжив, і це потрапило в альбом. Ми з Барі стали найкращими друзями.
Менеджер Барі Вайта жив поверхом вище мене.
Барі паркується на своєму білому "Лінкольні"
прямо перед воротами,
бо це ж Барі Вайт.
Він не буде паркуватись на вулиці,
а там, де йому зручно.
Бачу, як він виходить з машини.
Я вибігаю, сідаю в свою машину, їду навколо,
бо хочу зіграти йому пісню. Та, на жаль,
його машина була припаркована занадто близько, і коли я відчиняв ворота,
вони підняли машину,
а потім впали на неї.
Ворота злетіли з будинку і впали,
а Барі мені каже: "Дякую, Рею, цього мені не вистачало".
А я відповів: "Вибач, але ти маєш почути мою пісню".
Ви вірите, що після цього ми разом сіли в машину?
Він же міг вдарити мене.
Барі сів в машину, я зіграв йому пісню.
Він взяв запис додому і написав до пісні слова.
Це пісня "You See the Trouble with Me".
Вона двічі очолювала хіт-паради світу.
Ми продали 6-7 мільйонів примірників.
Барі Вайту не була потрібна моя пісня в альбомі.
Нічого подібного. В той час його пісні
найкраще продавались у світі.
Барі не шукав пісень, написаних іншими,
але для Рея він зробив виключення. І ця пісня стала хітом.
Хто вас найбільше вразив?
Це хлопець з Каліфорнії, Барі Вайт.
Правда? Коли ви переїхали сюди? Що ви відчули, дивлячись, як він працює?
Ви були студійним музикантом.
Мені сподобалась його швидкість — три хіти в день.
Я намагався це повторити. Але поки не можу.
У Барі Вайта дивний метод роботи.
Він каже: "Хлопці, я заплачу вам втричі більше,
але запишемо вісім пісень.
Можете зробити це за 12 годин, чи за три. І підете додому.
Байдуже. Гроші ті самі.
Я виділяю стільки".
Одного дня ми записали "You're My First, Last And Everything",
"Can't Get Enough of Your Love",
та "Love's Theme" за день.
За один день.
ДЕВІД ФОСТЕР ПРОДЮСЕР
Не пам'ятаю, коли зустрів Рея, але він увірвався в місто
і на сцену як вихор.
ДЖЕЙ ГРЕЙДОН ГІТАРИСТ І ПРОД.
Мені пощастило бути головним студійним гітаристом.
Одного дня я прийшов на запис,
і він сів поруч зі мною.
Я думав: "Сподіваюсь, цей хлопець вміє грати".
Дуже швидко я переконався,
що він був найкращим ритм-гітаристом, якого я чув.
ЛІ РАЙТЕНУР ГІТАРИСТ
Рей - найкращий з ритм-гітаристів, які живі.
Він просто... Він просто крутий.
Він неймовірно грав фанк-ритм.
Так, як ніхто в місті.
У молодості Рей не був скромним.
Якщо хочете знати, наскільки класним він був, спитайте у нього.
Нас вважали молодими та шаленими гітаристами.
Під час нашої першої зустрічі Рей Паркер-молодший
потиснув мені руку і сказав:
"Я найвеличніший гітарист у світі".
А я засміявся і сказав, що побачимо.
Гадаю, він видатний. І думаю, був видатним тоді.
Але скажи він таке мені,
я би дав йому в пику.
А що на це відповісти? Це Рей Паркер.
СТІВ ЛУКАТЕР ГІТАРИСТ
Я посміхнувся і сказав, що послухаю.
Рей впевнений у собі.
Він дуже впевнений.
До речі, він не найкращий гітарист.
Але він дуже-дуже класний.
У нього є стиль,
який ніхто з нас не чув раніше,
і ніхто з нас не чув потім.
Для мене ці хлопці є сім'єю, і ми дуже близькі.
Це така любов і така взаємоповага,
яку я не можу пояснити своїй дружині.
Не можу пояснити своїм друзям.
Треба бути одним з нас,
аби зрозуміти, що це насправді та наскільки це важливо.
Усі ми любимо одне одного
і знаємо, що це найкраще в нашому житті.
Це був найкращий час нашого життя.
У нас з Реєм виник особливий зв'язок:
один розум, чотири руки і дві гітари.
Ми буквально читали думки одне одного.
Наш розум об'єднаний.
Ми просто насолоджувались тим, що грає інший,
так добре підтримували одне одного,
а наш настрій і наше оточення були такі схожі, що...
Це магія.
Коли ми входимо в кімнату, де присутній ще хтось з нас,
то наче повертаємся у 1976-77 роки.
Наче ми юнаки в старих костюмах.
Одні з найкращих часів мого життя.
Коли я грав у студії з цими хлопцями.
Найкращі дні,
-найкращі часи мого життя. -Це був розквіт музики.
У музичному бізнесі було багато грошей.
Усі були захоплені.
Записи розкупались, люди грали. Багато роботи.
І в той час усі ці митці хотіли грати
-з такими музикантами як ми. -Так.
Коли мені запропонували прийняти участь у записі Білла Візерса,
я подумав, що вони почули про мене.
Але я сам любив музику Білла Візерса.
Тож я подумав, що це круто. Я буду грати разом з Біллом Візерсом.
Якщо ви подивитесь на обкладинку альбому,
то побачите мене в плавках.
На траві я їм шашлик. Весело.
Ми пішли до будинку Білла.
Він став співати свою пісню, і я подумав,
що це може бути хітом, не гіршим за його інші хіти.
Тому я вигадав невелику імпровізацію на гітарі.
Там багато гітарних партій,
але моя гітара виконує головну в пісні.
Пісню "Jojo"...
БОЗ СКАГГС
...грали Рей та Стів Лукатер.
Це маленька безперервна річ,
яку Рей в своєму стилі перетворив на пісню.
Ось що робить Рей.
Він завжди приходить з гарним матеріалом.
Я його люблю, тому бачусь з ним та спілкуюсь.
Що ти думаєш
Що зараз відчуваєш
Що ти знаєш
Аби бути справжнім
Тут зі мною Шеріл Лінн.
ШЕРІЛ ЛІНН
Боже, вона така ж неймовірна. Лютер Вандросс співав дуети з Шеріл Лінн.
Боже, лише послухайте.
А мене ніхто не запрошував у дует з нею.
-Я люблю співати з тобою. -Зробимо?
-У будь-який час. -Колись, я зрозумів.
-Ми домовились. -Коли завгодно.
...знаю!
Аби бути справжнім
Я сказала...
Що ти зараз відчуваєш
Я сказала...
Коли ми записали "Got To Be Real",
це було, наче ви вперше взяли биту та вибили бейсбольний м'яч за стадіон.
Як вам це вдалось?
І цього м'яча більше ніхто не бачив. Він просто зник.
Тобто, миттєво, коли ми зіграли
разом з найкращими музикантами,
ми самі здивувались, як гарно вийшло.
Ось і все.
І це можна було продовжувати,
бо як це могло закінчитись інакше?
Звук був чудовий, мікс був чудовий. Все було чудове.
Бути справжнім
Треба бути справжнім!
Бути справжнім
Треба бути справжнім!
Бути справжнім
Ні, ні, ні!
Я цього маю досягти!
Мою інструментальну партію з цієї пісні постійно програвали на WAVE.
Вона схожа на джаз і називається "After Midnite".
Вам цікаво, чому я взяв цю гітару,
а не одну цих з джазових гітар
чи одну з інших?
Якщо чесно, в ті дні я був лінивим.
Тому взяв найближчу гітару.
Гербі Генкок - велична постать у музиці.
Вперше я зустрів Гербі
в Сан-Франциско в студії "Аутомат".
Мене викликали на запис, і я думав, ми зіграємо джаз.
Все життя я вивчав деякі...
Я лише граю... кілька нот.
Гербі, ніколи цього не забуду,
зупинив мене на першому записі і спитав: "Що ти робиш?"
ГЕРБІ ГЕНКОК
Правда...
що моєю базою є джаз.
Музика Рея базується на іншому.
Я думав: "Це Гербі Генкок, ми будемо грати джаз".
А він каже: "Я тебе покликав не для цього.
Усі кажуть, що ти чудово володієш ритм-гітарою.
Я хочу це почути".
Рей був важливий для мене,
бо міг додати такий тон,
на який не здатний ніхто інший.
Він каже: "Таке можуть зіграти й інші.
Я покликав тебе заради твого тону, твого ритму і матеріалу".
Я був просто шокований.
Наче він вдарив мене в обличчя.
Чекайте, це не те, що я думав.
Тож за хвилину
мені довелось повністю переналаштуватись.
Ми неймовірно гарно проводили час.
Я сидів у нього вдома, у його студії, працюючи над піснею.
Він зіграв кілька швидких акордів, і я сказав: "Клас!"
Він каже: "Це воно. Це те, що нам треба".
Я кажу: "Про що ти?"
А він: "Про ті акорди, що ти щойно зіграв.
Нам потрібні перші чотири".
"Я можу написати цілу пісню з того, що ти зіграв за дві секунди,
якщо ти зіграєш це повільніше".
І це вийшло так красиво,
що під час запису,
який він оплачував,
я взяв усе його обладнання,
посадив його у свою машину, привіз до себе у свою студію
і сказав: "Тепер ми зіграємо це тут".
Йому так сподобалась моя пісня, яку я створив з його версії,
що ми поділили на двох авторство
тієї версії, що записали пізніше
за участю співачки.
Пісня "Tonight's the Night" Рея Паркера-молодшого та Гербі Генкока.
З Чакою Хан ми познайомились в Чикаго.
Вона підійшла і каже: "Я хочу, щоб ти прослухав цей запис".
Я подивився, і у мене виникли інші плани на неї.
Я сказав: "Перешли цей запис поштою у Сан-Франциско".
Бо вона не відповідала тому, чим я збирався займатись.
Але, як не дивно, за рік
я записав цю пісню з групою "Грув",
і там був такий рифф гітари...
Пам'ятаю, я почув це в школі.
"Хто це грає? Рей Паркер? Хто він такий?"
Вісімнадцять? Такий юний?
ЕДДІ ХОЛЛАНД "ХОЛЛАНД-ДОЗЬЄ-ХОЛЛАНД"
Але я пам'ятаю цей звук.
Я хотів, щоб Стіві записав це, а він був проти.
Я хотів, щоб Барі записав, а він був проти.
А Андре Фішер погодився
записати це з групою "Руфус". Я такий: "Що це за «Руфус»?"
Раніше я не чув про цю групу.
Але ніхто інший цього б не записав.
Прийшла Чака.
Мене не було, коли вона співала, але вона прийшла,
дописала слова, заспівала, і це було незабутньо.
Я прослухав пісню після запису і кажу: "Вона вміє співати.
Справді вміє... Хто це?"
Зустрічайте "Руфус"!
Палко мене люби
Нащо втрачати дні?
Міцно мене обійми
Потрібні тобі підказки мої?
Посміхнись, посміхнись!
Все буде легко, якщо маєш хист!
Пісня "You Got the Love" в стилі фанкі.
Вона стала хітом.
Я бачу в твоїх очах
Розвиток подій
І очі скажуть самі
Те, що і не побачити
Так, це правда
Ти закохався!
Дай мені сили...
Цей драйв, його просто...
Його не спинити,
це Рей прямує дорогою.
І що б там не було
Для мене це все одно...
Ми сіли з Чакою, і вона каже: "Ти ж мене не пам'ятаєш, так?"
А я такий: "Ти про що? Я тебе ніколи не бачив".
Вона сказала, що ми бачились.
І нагадала ту помилку, що я зробив.
Якби тоді я прослухав її запис, замість думати про щось інше,
то, імовірно, у мене б була власна група.
Я міг би підписати з нею контракт. Вона цього хотіла.
Така іронія,
що я записав хіт з тою ж співачкою на рік пізніше.
Ти потрібна мені
Вона така мила. Пробачила мене.
З того часу ми дружимо.
І з цього часу я почав писати пісні.
Люди почали мене помічати.
І це дало мені впевненість рухатись далі,
писати нові пісні. Бо все добре, я на радіо.
Чути свою пісню по радіо було неймовірно приємно.
Я цілий день слухав радіо,
лише аби почути свою пісню,
аби покачати головою. Це було чудово.
Одного разу я робив запис для продюсера Джефа Баррі.
Джеф взяв гітарну партію...
І вони вивели її вище
та перетворили на щось більше.
Рей зробив значно більше своїх обов'язків
стосовно теми Дона Кіршнера.
Він буквально написав цю річ.
РОК-КОНЦЕРТ ДОНА КІРШНЕРА
Мені за це не заплатили та ім'я не згадали.
Таке не можна пробачити.
Це його харизма.
Це його імпровізація. Його річ.
А його ім'я не вказано.
Тут цікаво те, що всі впізнають мій стиль виконання
у цій гітарній партії.
Про це кажуть усі, хто її чув.
"Це звучання схоже на стиль Рея".
А чи отримав я щось за це? Ні.
Тебе наймають як студійного музиканта.
Зазвичай, ти записуєш три пісні десь за три години.
А конкретно того дня
у нас була перерва на обід між двома тригодинними записами.
Отже, я написав пісню вдома
та приніс цю мелодію,
бо хотів почути її у супроводі барабанів, бас-гітари та клавішних.
Щоб зрозуміти, що я написав.
В кінці обідньої перерви заходить продюсер
і каже: "Мені подобається мелодія. Можемо ми її записати для Лео Сейера?"
Я негайно відповідаю: "Хвилинку, це моя пісня.
Я написав її вдома. Про що тут мова?"
Він пообіцяв мені відсоток,
і спитав, чи дзвонитиму я адвокатові.
"Мелодія класна, запишемо її".
Тож я увімкнув запис,
показав групі, що грати, все записав,
і більше про мене не згадали.
А вона стала найкращою піснею Лео Сейера
"You Make Me Feel Like Dancing".
З тобою я хочу танцювати,
Я хочу усю ніч гуляти.
З тобою я хочу танцювати...
Ця пісня стала піснею року в категорії R&B
та отримала премію "Греммі".
Було жахливо сидіти вдома, дивитись телевізор і бачити,
як невідомий мені хлопець забирає мою премію "Греммі".
Ми з Лео незнайомі.
МАККІНЛІ ДЖЕКСОН АРАНЖУВАЛЬНИК
Я знаю Річарда Перрі
і буду нічого про нього казати,
бо колись ми з ним посварились. Скажемо так.
Він отримав визнання за багато чудових творів.
Я би залишив це так, але...
Подумавши, я щойно згадав,
що він не вказав моє ім'я на альбомі "Поінтер Систерс".
Багато з нас приймали участь в записах, і щось могло статись,
а коли вказувались учасники запису, когось забували і...
Це такий бізнес, і це складно.
Як я сказав, ти сидиш в кріслі, очікуючи на вдячність по заслузі.
Іноді ти даєш занадто багато і не отримуєш за це достатньо.
Тут такі закони бізнесу.
Але Рей не розлютився, він зберіг спокій.
Ідея була така,
що після 15 років праці студійним музикантом
краще стати аранжувальником,
продюсером чи виконавцем.
Він доволі швидко зрозумів,
що не потрібно віддавати свій матеріал
за кілька сотень доларів в день.
ЛІ РАЙТЕНУР ГІТАРИСТ
Студійний музикант був частиною механізму.
Лише частиною.
Я хотів стати самодостатнім, і того ж хотів Рей.
У Рея було багато запалу, і він любив писати пісні.
У нього були великі плани,
і, гадаю, він їх навіть перевершив.
Досяг мети і пішов далі.
Ось що мене мотивувало на більше.
Якось на Різдво я вернувся додому в Детройт і написав дві пісні
"You've Got the Love" для групи "Руфус" та Чаки Хан,
і "Always Thinking of You" для "Лав Анлімітед Оркестра"
Барі Вайта.
Я йду додому і думаю: "Я гітарист,
але я написав дві пісні. У мене виходить.
Це мій перший рік у Лос-Анджелесі, я процвітаю".
Я прийшов додому, до матері.
Вона подивилась на альбом і каже: "Я не бачу твого імені".
Я пояснив, що і не побачить.
Мене немає на альбомі. Я написав цю пісню."
"Що це значить?"
"Що я взяв олівець,
написав ноти і слова".
"А де твоє ім'я?" "Моє ім'я на наклейці".
Вона взяла пластинку і каже:
"Принеси мені мою лупу".
Взяла лупу,
зробила ось так, намагаючись знайти моє ім'я і каже:
"Р. Паркер".
Навіть моя мати знала про авторство краще за мене.
Каже: "Ще б одна літера і був би Рей замість крапки.
Могли б написати «Рей».
Навіть на імені зекономили?"
Коли я їхав на Різдво,
моє Его було величезним, а коли повертався, воно здулось.
І це мотивувало мене на все, що відбулось далі.
Рей записував хіти,
що продавались мільйонами, але не мав власного альбому.
Він бажав стати зіркою.
Він мріяв про славу,
він завжди мріяв про славу,
і його мрії здійснились.
І я сам для себе вирішив:
"Запишу альбом з моїми ім'ям та фото на ньому.
аби моя мама знала, що це дійсно зробив я".
Я був з Реєм на записі для Джина Пейджа,
і після цього він зіграв свою пісню "Jack and Jill".
Я послухав і подумав, що це хіт:
"Думаю, у тебе буде хіт".
Це був запис групи "Осмондс" для Джина Пейджа.
І Джин почав відлік:
"Раз, два".
А потім я почув "Jack and Jill" у моїх навушниках.
Рей взяв свій касетник,
приставив його до мікрофону гітари на свій підсилювач, і це було просто...
Тобто, щось таке:
"Хочу, щоб усі почули мою мелодію". А я кажу: "Може підемо на перерву?"
Це геть не ганьба
-Що Джек скотився з пагорба, -Він скотився з пагорба...
Бо він кохання хотів
Якого йому не давала Джилл
Так, так він хотів!
Це геть не ганьба
-Що Джек скотився з пагорба -Він скотився з пагорба
Він почав розповідати про пісню, що він написав.
ЕДДІ ХОЛЛАНД БРАЙАН ХОЛЛАНД
Я такий: "Боже, цей хлопець пише пісні".
А потім він почав грати "Jack and Jill".
"Джек, спускайся вниз". І пісня була гарна.
Я копіював пісні Холланда-Дозьє-Холланда.
Мені подобались їх пісні там де: "Фі-фай-фо-фам,
відчуваю, що хтось є там".
"Хтось спав у моєму ліжку.
Хтось їв з моєї тарілки".
У них була така пісня.
"Якщо танцюєш під музику, маєш платити музикам. Маму запитай".
"ЧЕЙРМЕН ОФ ЗЕ РОАД" "PAY TO THE PIPER"
Я вважаю цю пісню класною.
У них всі пісні були такими:
коли і музика чудова, і слова мають бути чудовими.
Я зрозумів, що з музикою проблем не буде, бо я грав на гітарі,
але мені треба було покращити слова.
Слова він поклав так гарно,
наче це була дитяча пісенька,
але він зробив її звабливою і міг просто посміхатись.
Він грав цю пісню,
а я думав, чорт забирай, це ж хіт.
Це неможливо зробити без допомоги.
Одна з моїх найкращих подруг, Кароль Чайлдс,
взяла "Jack and Jill" у свого роботодавця
та віднесла її Клайву Девісу.
Він послухав її і сидів з заплющеними очима.
Сидів ось так. А я такий: сподобалось чи ні?
Бо я раніше з ним не зустрічався. Неясно.
А потім він розплющив очі і каже: "Зіграй ще раз".
Такі його пісні. Він їх написав. Він виявився неперевершеним автором.
КЛАЙВ ДЕВІС ПРОДЮСЕР КОМП.
У пісні "Jack and Jill" чудові слова, завдяки яким вона стала хітом.
Клайв Девіс не просто керівник студії звукозапису, але й гарна людина.
Він сів, вислухав усі мої вимоги,
а після своїх побажань,
я сказав, що не підпишу угоди, якщо він не візьме на роботу Керол.
Вона всім пожертвувала для мене, і за допомогу мені її звільнили з роботи.
Тому він брав не лише мене.
Він також взяв на роботу Керол, і став для мене особливою людиною.
Джилл
Моя мама мала почути мою пісню у Детройті.
Ел Перкінс з радіо "WJLB" каже: "Де твоя мама? Поклич її сюди".
"РАДІОТИГР 1400"
Він сказав: "Наступні 15 хвилин
я буду ставити лише твою пісню".
Він поставив її чотири рази підряд,
і моя мама почула мою пісню по радіо.
Ми стали друзями.
Рею Паркер-молодший, радий знайомству.
FM, AM. Це спеціально... Погляньте, що тут у нього...
Я цього не помічав. Тут шкала радіостанцій.
Це він створив групу "Рейдіо".
На базі пісень Рея Паркер-молодшого
"Two Places at the Same Time", "The Other Woman",
тобто "You Can't Change That".
Мила, я кохатиму тебе завжди Обіцяю кохати тебе завжди
Бо я бачу цілий світ у тобі І цього вже не змінити, ні!
Не потрібно нічого казати Не дозволю тобі сумніватись
Не втомлюсь я від тебе п'яніти І цього вже не змінити!
Бо тебе я єдину кохаю А про інше усе забуваю
Нас ніколи не розлучити І цього вже тобі не змінити!
Тебе єдину кохаю
Нікого не помічаю
Нас ніколи не розлучити І цього нікому не змінити!
Він змінив групний менталітет
на образ думок самостійного митця.
І тоді я чітко зрозумів, що це і є справжній Рей.
Ми мали робити все поетапно, бо в дечому він був скромний.
Він справді був віртуозним студійним гітаристом.
І пішов деякий час,
аби він відчув себе зручно перед мікрофоном на сцені.
Спочатку була "Рейдіо". Потім "Рейдіо" за участю Рея Паркера-молодшого.
І нарешті ми дійшли до "Рей Паркер-молодший".
Я ніколи не бачив нікого з його групи.
Не зустрічався з іншими учасниками.
Не довелось з ними мати справ.
Я кажу про те, що насправді він відразу був сольним виконавцем,
який одягнув маску групи, бо був занадто скромний та стриманий,
аби рекламувати своє власне ім'я.
А щодо мене, я зустрічався лише з ним, мав справи лише з ним,
і не зустрічав нікого іншого з групи.
Для мене це завжди був Рей Паркер-молодший.
Жінці потрібне кохання так само як тобі
І не треба себе дурити, думаючи, що ні
Вона може розважатись, так само як ти
У пісні "A Woman Needs Love"
я зробив кілька унікальних експериментів.
По-перше, це перша пісня, яку я виконав сам від початку до кінця.
Я написав її для Арнелла, але записав не в тій октаві.
Я покращив інструментальну партію, спіймав кайф, і вона звучала чудово.
Але забув перевірити, чи зможе він її заспівати.
І маю віддати належне Арнеллу,
бо він єдиний, хто сказав: "Друже, ти цілу вічність працював над нею.
Твій голос звучить добре. Зіграй її Клайву, побачимо що він скаже".
Бо жінці потрібне кохання Так само як тобі
І не треба себе дурити, думаючи, що ні
Вона може розважатись, так само як ти
Клайв послухав "A Woman Needs Love" і каже: "Це бомба. Це воно".
Сенс пісні був потужним.
Пісня сподобалася дівчатам.
Ситуація з жінками була цікава, особливо на радіостанціях,
бо в ті дні ви завжди мали платити рекламісту,
щоб пробитись та потрапити на радіо.
Але цьому сінглу реклама не знадобилась.
Насправді, дівчата купували мені подарунки. Одна купила телевізор.
Програмний директор, який зазвичай був чоловіком,
міг сказати: "Не знаю, чи поставлю її".
А дівчина за столом:
"Як це ви не ставите «A Woman Needs Love»?"
Отже, дівчата змушували її ставити, тобто, це справді була цікава пісня.
Не забуду, як рекламіст сказав мені:
"Це самий простий запис, що я робив. Вони мають її ставити.
Інакше, вони проти жінок".
-І якщо ти розумний -Точно як ти
Ти краще припини гуляти
Бо вона теж
Так як ти
БОББІ БРАУН "НЬЮ ЕДИШН"
Мої батьки часто танцювали вдома,
-особливо на Різдво. -Так, точно.
Знаєте, вони виходили вечором в п'ятницю,
коли грали в карти, та вмикали музику.
Чому ви раптово вирішили
замість спільних робіт зробити щось сольне?
Я давно пишу хіти і нарешті вирішив записати власний.
Для мене ти відразу міг бути Реєм Паркером молодшим.
Точно.
Але насправді пішло трохи часу,
перш ніж ти згодився на "за участю Рея Паркера молодшого",
а потім на сольну кар'єру.
Завжди були лише я та Рей.
У цій кімнаті було щось подібне на цей готель.
Неймовірна краса, тож... Дякую тобі, дякую.
Гадаю, його голос був... Може здатись дивним, але його голос був сексуальним.
ДЕВІД ФОСТЕР ПРОДЮСЕР
У нього м'який голос. Він не Марвін Ґей.
Він не Джеймс Інгрем. І він не Бруно Марс.
Але це спрацювало.
І йому вдалось зіграти та адаптувати ці пісні ідеально
для свого голосу і лише для нього, що стало значною частиною магії.
Розумієте, він знав, для кого писав.
Він писав для Рея Паркера молодшого, і зробив все правильно.
Статус секс-символу. Було це добре чи погано?
Це смішно. Гадаю, я був високим хлопцем з гітарою.
І десь після другого чи третього альбому дівчата справді закохались в мене.
Заждіть хвилинку. Я не був таким гарним три роки тому.
Я подивився в дзеркало. А там був той самий хлопець.
Але я погоджусь з тим, що ви кажете.
Не забувайте,
що до цього треба додати кілька речей.
Треба додати впізнаваність зірки.
Незалежно від того, чи давно ви зірка, маленька чи велика,
бути відомим - це плюс.
І вочевидь, дівчата зацікавлені.
Це працює незалежно від того,
чи ви низенький та товстий, чи з одним оком.
Рей був секс-символом...
ЕЛЕЙН ПАРКЕР ДРУЖИНА РЕЯ
Хочете, щоб я це сказала?
Рей думає, що він був секс-символом. Що він є... що він був... ні, він є.
Перепрошую. Це важко.
Мій тато - секс-символ. Що ж, я цього не помічаю.
ДЖЕРІКО І ГІБСОН ПАРКЕР СИНИ
Я цього не бачу.
Так, ці маленькі журнали. Вони мене смішили.
Я звик шукати його ім'я.
Я вважав це смішним.
Тобто, знаючи його зараз,
важко уявити, що...
Що він теж дурів, та був таким смішним хлопцем.
РЕДМОНД ПАРКЕР СИН
Це важко уявити. Тобто я бачив кілька фотографій.
І... краще я вам покажу.
Так сталось, що у мене при собі є деякі матеріали.
На цьому фото мені подобається рожева каблучка,
сподіваюсь, він мені її залишить у спадок.
"РАЙТ ОН!"
По цій маленькій каблучці можна зрозуміти. А ще погляньте на золотий годинник.
Деякі фото мене смішать, але, так, це ваш секс-символ.
А цю ви не забудете. Цю я дістав.
Якщо говорити про секс-символ, треба мати це фото.
Ви колись бачили, чорного Віллі Вонка?
«РАЙТ ОН!»
Я син свого батька, тож якщо він секс-символ,
то у мене теж є кілька його генів.
РЕЙ ПАРКЕР III СИН
Добре, я досі його пам'ятаю
як секс-символ, в якого я закохалась.
Як на мене, я прожив ідеальне життя. Все було чудово.
Моя музика була чудова. Моє здоров'я було чудовим.
Все було чудово, окрім хвороби моїх батьків.
Для мене батьки були найважливішими у житті.
Хтось мені сказав... Певно, менеджер.
"Може, проведеш вихідні з батьками?
Повернешся, і закінчимо альбом".
І я такий, ні. Я не про це.
Тоді вперше за все життя я зайшов у глухий кут,
і не знав, що робити далі.
Я підписав новий контракт з "Геффен Рекордс"
і платив штраф за кожний день запізнення.
Гадаю, натікало вже 400 днів запізнення
зі штрафами десь кілька сотень доларів на день.
Мені довелось звернутись до адвоката, щоб підписати новий контракт,
бо я був настільки вражений і засмучений тим, що відбувалось з моїми батьками.
Я не міг думати про нові пісні,
не міг думати ні про що.
І точно не міг поїхати в тур, бо мусив повернутись до Детройту,
аби потурбуватись про маму й тата.
Я не грав музику. Нічого не робив кілька років.
Першим захворів тато.
У нього знайшли рак, рак сечового міхура, чи щось таке.
Ми вже зустрічались рік чи два,
коли у його батька знайшли рак.
Я навіть не помітив, як у мами підсилився Альцгеймер,
бо приділяв багато уваги батьку.
Вони обидва захворіли одночасно,
і це дійсно мене знищило.
Мені справді боляче, що вони довели Детройт до такого.
Бо я тут починав.
Холланд-Дозьє-Холланд, "Мотаун", автомобільна індустрія.
Смокі Робінсон, Марвін Ґей, Стіві Вандер.
І просто ця позитивна мотиваційна сила.
Хтось мав щось зробити.
Мрію, щоб усі могли приїхати у Детройт,
щоб це місто вернулось на шлях розвитку
і знов стало таким гарним як є.
У мене неймовірно гарні спогади
про це місце, що у мене за спиною.
Мені дійсно дуже боляче, що цьому будинку дозволили розвалитись.
Я би хотів його купити, відремонтувати та перетворити на дачу.
Тобто, вся округа, усі батьки,
усі сусіди дивились за дітьми.
Суцільний позитив. Музиканти навкруги.
Не менше п'яти. Нейтан жив на цій вулиці.
Оллі жив поверхом вище, а Лінвуд — в сусідньому кварталі.
Це було класне місце для дітей.
В Детройті були чудові можливості.
А музиканти цього міста, напевно, одні з найкращих в світі.
МУЗЕЙ "МОТАУН"
Студія "Мотаун" вийшла за межі звичайного,
бо першою потрапила у Топ-40, в поп-чарти, на радіо "CKLW".
Я чув, що багато в чому це сталось завдяки Розалі Тромблі.
"Мотаун" змінила знайоме нам обличчя Америки.
Від записів етнічних пісень
вона дійшла до записів "музики чорних" та усієї музики.
"Мотаун" об'єднала світ.
Я пишаюсь бути детройтцем. Пишаюсь бути частиною мрії.
Мене виховали поважати будь-яку культуру.
ДЖЕЙ ГРЕЙДОН ГІТАРИСТ
Батьки не промивали мені мізки.
Але в середніх Сполучених Штатах людей виховують расистами.
Це погано.
Вочевидь, це досі трапляється в спорті, і мене від цього нудить.
Спочатку ви привезли нас сюди.
Змусили нас будувати цю країну.
А потім захотіли забити нас до смерті, бо ми захотіли бути громадянами.
Ми хочемо бути частиною цієї країни.
Якщо у нас свобода, справедливість та рівність, то дайте нам це все.
Імовірно, зараз це важче.
Нам доводиться частіше припинати язики, бо нас можуть вбити.
Вас буквально вб'ють.
Я не кажу, що зараз в світі збільшилась расова нетерпимість,
але ми на хвили бунтів.
Я розчарований політикою сучасної Америки.
Країна розділена. Такого не було з 1960-х років.
І я не знаю, як це будуть виправляти.
Я точно знаю, що у Рея було важке дитинство.
З ним сталось те,
що його побили декілька нетямущих поліцейських,
що для виправдання своїх дій скористались расою, своїм страхом,
а також своєю неприязню до тих,
на кого у Бога, як кажуть, були більші плани.
Впевнений, що життя їх теж побило.
Думаю, є багато прихованого расизму,
і деякі сьогоднішні ситуації виявили його.
Негативні ситуації можна перетворити на позитивні.
Як з цього отримати користь?
Найкраще в музиці те, що це міжнародна мова.
На мою думку, музика врятує світ.
І вона змінить світ,
бо люди усіх культур слухають мелодії та музику.
Їм подобається музика, і, я думаю, вона об'єднує людей.
Немає слів, які здатні образити. Ніхто не свариться.
Люди просто слухають музику та гарно проводять час.
І витримавши це випробування, йому вдалось
отримати благословенну можливість
працювати над своєю музикою та розкривати свій дар.
Отже, зрештою, він переміг.
А його ненависники — програли.
Я думав, що моїй кар'єрі кінець. Що все зупинилось.
Через рік мені подзвонив Джеріл Басбі зі студії MCA,
щоб я послухав групу "Нью Едишн".
-Зроби це зараз! -Ти можеш зробити це зараз!
Ой, обережно!
Він каже: "Так, друже, ти маєш записати цю пісню".
А я відповів, що не в гуморі писати нові пісні.
У мене була депресія через те, що мої батьки хворіли.
Так.
Він каже: "Тобі не треба писати пісню. Вони хочуть записати одну з твоїх старих".
Телефоністе
З телефоном моїм щось не так
Коли номер дівчини набираю Весь час зв'язок зникає
Це була "Mr. Telephone Man",
яку написав одночасно з "Jack and Jill".
До речі, це змусило мене приїхати в Лос-Анджелес
вперше за довгий час.
Я працював в Лос-Анджелесі з "Нью Едишн".
Я обідав у "Спагос" і подивився ліворуч.
Там був чорний рекламний щит.
Кожного разу, коли я там обідав, вони ще щось фарбували там.
Я думав, нащо чорна реклама?
Там лише чорний плакат.
Потім вони додали червоне коло, і я не міг зрозуміти, що відбувається.
Задзвонив телефон. Це був Гарі Лемель.
Він сказав: "У мене є фільм, для якого нам потрібна пісня.
Часу немає, вона потрібна дуже швидко".
Це був фільм «Мисливці на привидів».
Прем'єра фільму була 8 чи 9 червня, а вже був квітень, а може, й травень.
АЙВАН РАЙТМАН ПРОДЮСЕР
Мені присилали пісні, і жодна з них не підходила.
Мабуть, я прослухав не менше сотні поп-пісень,
щоб отримати хоч якусь основу.
Я пішов на знімальний майданчик.
Я сів з режисером Айваном Райтманом,
а він мене навіть не знав.
Айван розповів мені, чого хоче. Я подумав, що зможу це зробити.
Пам'ятаю, що показав Рею фільм, чи, принаймні, його фрагмент.
Пам'ятаю, він був дуже впевнений.
Він сказав: "Думаю, я зрозумів. Не буде жодних проблем".
У мене було кілька гарних ідей вступу.
Тобто, я придумав дуже швидку мелодію.
А потім почалась складна частина.
Він каже: "Але мені в пісні потрібне слово «гоустбастерс»".
І я такий...
Гоустбастерс
Я подумав, що це неможливо заспівати.
Таке дурне слово... Його не заспіваєш.
У мене не було жодної ідеї,
як поєднати мелодію зі словами.
І пізно вночі, перед фінальним терміном, я по телевізору побачив рекламу компанії,
що знешкоджувала комах. У її працівників були пістолети,
які вони витягали та оббризкували все навкруги.
Внизу був телефонний номер.
Я запам'ятав, що у фільмі
мисливці на привидів теж давали свій номер...
МИСЛИВЦІ НА ПРИВИДІВ
...якщо вам потрібна допомога.
І мене осяяло.
Треба їх кликати, а не співати це слово.
Ось в чому секрет.
Слово "гоустбастерс" не покладеш на музику.
Тому це пісня: "дзвінок-відповідь".
У мене досі не було жодних слів, але я зрозумів ідею.
Кому ви подзвоните? Мисливцям на привидів. Ясно.
Але була 8:30, а о дев'ятій мав прийти кур'єр.
Я сидів саме на цьому місці,
коли написав "Ghostbusters".
А кур'єр сидів за дверима, готовий зайти.
А я його не впускав.
Я зачинив двері, бо якби не написав слова,
мені б не заплатили.
Отже, я написав пісню, сидячи тут без навушників
і співаючи майстер-трек вокалу через ці колонки.
Цей вокал ми і залишили. Він є на запису.
Якщо щось дивне Відбувається у вас поблизу
Кому ви подзвоните?
Я виконав цю пісню, сидячи на підлозі.
Записав на касету і віддав кур'єру.
А сам пішов додому спати, бо я не спав дві з половиною доби.
Серед ночі мені дзвонить режисер Айван Райтман.
Він сказав: "Мені дуже подобається ця пісня".
Він прислав мені пісню, не пам'ятаю, десь о третій ранку.
Пам'ятаю, ритм був швидкий.
Щойно я почув пісню, то почав посміхатись.
Авжеж, він потрапив в яблучко.
Цікаво, він з Монреалю. Можливо, там більш відповідне середовище.
Він постійно казав: "Що ти кажеш?" Слова: "Я не боюсь ніяких привидів".
Я кажу, ні, "Я не боюсь жодних привидів".
Він каже "Ти не боїшся ніяких привидів?" А я: "Ні, ніяких ніяких".
"Я не боюсь жодних привидів".
Ніхто на планеті не боїться привидів сильніше за мене.
Рей, скільки я його знаю, ніколи не спить в темряві.
ЕЛЕЙН ПАРКЕР ДРУЖИНА
У нас завжди широко розкриті штори.
Нічник має бути ввімкнений.
Мати казала, що коли я народився, нічник був увімкнений,
тому я маю вмикати світло, куди б не поїхав.
Я не лишаюсь у темній кімнаті.
Бо проковтну язика. У мене будуть конвульсії.
Я майже певен, що вистрибну з 50-го поверху,
аби не бути в темряві.
Настільки вона мене лякає.
Якщо я вертаюсь додому,
коли я ночувала деінде,
то все світло в будинку
увімкнене.
А потім він не вірить рахунку за електрику.
Вперше я дізнався, що мій тато боїться темряви...
РЕДМОНД ПАРКЕР СИН
Я цього не знав. Думав, мій тато безстрашний.
Ми були на круїзному лайнері.
Мені було 12 років, і я вимкнув світло,
бо відчиняв двері.
Перш ніж дотягтись до кнопки, я почув...
Почув ляпаси в стіну,
тож увімкнув світло дуже швидко.
Я обернувся, а він тримається за...
"Ніколи не вимикай світло".
Я бачу, як речі рухаються.
Знаю, що скажуть лікарі та усі інші:
"Рею, ти маєш зрозуміти. Штори не рухались".
А я думаю так: "Краще скажіть це шторам,
бо вони рухались".
Усі кажуть про геніальність Клайва Девіса,
але, наскільки я пам'ятаю, пісня йому не сподобалась.
Коли Клайв почув пісню "Ghostbusters",
він вирішив: "Ви божевільні, будете співати привиду?
У тебе образ мачо. Ти співаєш дівчатам".
Він сказав, що це не спрацює.
А я відповів: "Ти не отримаєш контракт на альбом,
якщо цієї пісні не буде на початку.
А я вважаю, що вона має бути першою".
Тож мені довелось особисто відправити йому фільм,
і у нього був приватний перегляд.
І тоді я кажу: "Можеш додати весь твій матеріал в альбом.
Ми заповнимо альбом. Зробимо альбом-саундтрек"
Тоді він подумав, що це класна ідея.
Коли я вперше почув пісню, то я ще не бачив фільму.
КЛАЙВ ДЕВІС ПРОДЮСЕР
Але це було взаємовигідно.
Пам'ятаю, ми хотіли отримати пісню дуже швидко.
Пригадую, що пісня вийшла
за тиждень до прокату фільму.
Зрештою, ця пісня стала кращою у 1984 році.
Через три-чотири тижні дзвонить мені Клайв.
Я думав, він розповість мені, як пісня підіймається в чартах,
і все так собі.
А він каже: "Ми експортували чотири мільйони альбомів".
Експортували, тобто, продали за кордонами Америки.
Цей альбом вийшов на перше місце у 52 країнах світу.
На перше чи друге місце у 52 країнах.
Альбом вийшов в серпні.
До лютого мені подарували табличку про продаж 10 мільйонів копій.
До лютого продались 10 мільйонів копій саундтреку.
За п'ять-шість місяців після прем'єри.
Не знаю, чи це фільм підтримав пісню...
ЕРНІ ГАДСОН АКТОР
...гадаю, вони пішли пліч-о-пліч.
Люди відчувають велику ностальгію до цього фільму.
У ньому багато особливих моментів.
Гадаю, пісня була б популярною,
навіть якби фільм не став таким культурним феноменом.
Бо це вражаюча пісня.
Як на мене, фільм з піснею доповнили одне одного.
Спитайте кого завгодно...
ДЕВІД ФОСТЕР МУЗИКАНТ
...незалежно від віку та покоління,
"Кому ви подзвоните?"
Кожен відповість: "Гоустбастерс!"
Цю пісню знають усі.
На мою думку, це найменш характерна для нього пісня.
СТІВ ЛУКАТЕР ГІТАРИСТ
Без сумніву, що серед багатьох творів,
я би ніколи не обрав "Ghostbusters".
Імовірно, це його найбільший хіт,
але у нього є стільки інших пісень так багато інших хітів.
Коли я зараз кудись приходжу, ніхто не знає моїх інших пісень.
Для людей це стара музика.
З 18 років я мріяв
отримати свою зірку на Голлівудському бульварі.
Я приїхав сюди з батьками в 17 років. І той факт, що я отримав свою зірку,
хвилює мене і викликає почуття вдячності.
Дивлюсь на неї, і відчуваю, що мрія здійснилась.
Я не можу повірити, що досяг так багато.
Це просто дивовижно.
І я дуже люблю усіх моїх фанів.
Я прихожу сюди не рідше двох-трьох разів на місяць,
аби виказати вдячність та нагадати собі,
наскільки мені пощастило. Яке це диво.
Нумо, говоріть, ось так.
Як вас звати?
-Кому ви подзвоните? -Мисливцям на привидів!
Мій тато, певно, найкраща знаменитість. Йому це дуже подобається.
Про мого батька ви ніколи
не почуєте історію,
коли він комусь відмовив дати автограф.
Це не про мого тата. Мій тато заради фанів перепливе океан.
Він завжди грається з цим: "А ви той самий?"
"Так, це я".
Це нагадує: "Боже!"
Коли він каже, що я люблю бути знаменитим,
іноді це дратує, але дійсно,
мені подобаються люди, які купують мій витвір.
Це те саме, якби вони купували "Форд".
Певен, якщо ви придбаєте "Форд", то сподобаєтесь м-ру Форду. Правда?
Я такий самий.
Якщо ви купуєте мій витвір, то підтримуєте мене.
Мій образ життя забезпечується тим, що ви насолоджуєтесь моєю музикою.
Тому я відчуваю, наче я трохи у боргу перед усіма,
хто доповнює собою моє життя.
Мені справді дуже-дуже приємно представити м-ра Рея Паркера молодшого.
Привітаємо Рея.
-Боже, це діти. -Навіть не знаю, як ти тут опинився.
Навіть не знаю, як я тут опинився.
Але перше, що я роблю, — це кілька селфі.
Так, йдіть сюди!
Махайте.
Є... Погляньте на ці... Погляньте на гітари. Святий боже!
У мене в школі були лише кларнети, флейти та таке подібне.
А у вас є гітари та барабани, і ви просто маєте запалювати!
Наче моя дитяча мрія здійснилась,
аби на музиці у нас були гітари.
Дорогою сюди я думав:
"Що я можу розповісти дітям, що не відбере багато часу?"
Не бійтесь жити власне життя.
Я важко працював, бо мій тато важко працював
і все вклав в мене.
І він мені сказав: "Знаєш, синку, я відкладав тобі на коледж
з того часу, як ти народився".
Аби я став першим в сім'ї, хто закінчить коледж.
А у мене для батька була погана новина:
"Тато, я не хочу вчитись в коледжі. Я вже поступив, але хочу кинути,
аби поїхати в тур із рок-групою.
Я хочу поїхати в тур з «Роллінг Стоунз» та Стіві Вандером".
Я думав, що це буде краще. І я досі так вважаю.
Але того дня я розбив батьку серце,
коли відібрав його мрію.
Мрію, що народилась раніше за мене.
Але не бійтесь жити. Не треба ходити в школу і думати:
"В крайньому випадку стану секретаркою",
бо тоді ви нею і станете.
Якщо хочете бути рок-зіркою, то вкладіть в це всю чи всього себе.
Єдине, чого я боявся в дитинстві,
це дожити до 40 чи 50 років і не спробувати.
Мій батько хотів, щоб я став офісним працівником.
Це було його мрією для мене,
а моєю мрією... Це не було моєю мрією.
Я не хотів працювати в офісі.
Я не хотів проектувати деталі машин і не хотів їх будувати.
Я хотів лише їх водити.
Якщо ви станете дорослими,
і не спробуєте втілити свою мрію,
то одного дня це стане найгіршим, що могло статись.
Нехай ви не досягнете успіху у втіленні своєї мрії,
але ви хоча б спробували,
і ви зможете спокійно спати вночі.
Але взагалі не спробувати — це справді жахливо.
Схоже, я дивлюсь на групу талановитих людей,
тож я побачу у вас кілька "Греммі" за кілька років.
І хотілось чогось особливого...
Так, ми купили маленькі подарунки.
То може ти підеш туди, і покажеш, що у тебе є?
Маленький подарунок. Потримай.
-Ви готові? -Так!
Ви готові?
З великим задоволенням.
Тепер не може бути виправдань.
Жодних виправдань, правда?
Діти класні. Зараз ранній ранок.
А я схвильований і в захваті.
Я щойно бачив 25-30 дітей, що геть подуріли
і зіграли тут чудову музику.
Вони побачили ці гітари, побачили їх кольори,
що нагадало мені мої відчуття,
коли я отримав свою першу гітару "Кінгстон".
Дивлячись на них, можна помітити,
кому яка гітара сподобалась.
Один дивиться на оранжеву і думає:
"Це я тут, я граю на оранжевій".
Потім ви бачите когось ще з карамельною:
"Це я тут, ця в моєму стилі".
Сподіваюсь, це дійсно їх "заведе", справді надихне їх.
Як казав мені мій батько.
Він завжди любив дивитись, як я граю на гітарі,
бо вважав, що я роблю щось позитивне.
Якщо я так багато часу роблю щось позитивне,
то не втрачаю часу на щось негативне.
Це дуже проста пісня.
Коли я кажу "Кому ви подзвоните?"
Ви кажете...
Гоустбастерс.
Але з більшим ентузіазмом,
і трохи більше енергії, наче ви гарно проводите час.
В іншому випадку пісня не стане хітом.
Добре, поїхали.
Співайте, ось так.
Якщо щось дивне Відбувається у вас поблизу
Кому ви подзвоните?
Гоустбастерс!
Це мені подобається.
Якщо є щось незвичне І схоже на потойбічне
Скажіть, кому ви подзвоните?
Гоустбастерс!
Чи набридла мені "Ghostbusters"?
Чи набридло мені "Кому ви подзвоните?"
Чи набридло мені "Я не боюсь жодних привидів"?
Чи набридло "Від полювання мені легшає?"
Чи набридло "Я вас не чую"?
Чи набридло...
Ні! Жартуєте?
Це як вісім номерів в лото, і ви називаєте усі ці номери.
Чи віддасте ви свій виграшний квиток?
Ось що я запитую у людей.
Я вважаю "Ghostbusters" найбільшим благословенням.
Це найкраще, що могло зі мною статись.
Усі знають пісню "Ghostbusters",
і вона у всіх викликає посмішку.
Тож коли називають ім'я Рея Паркера молодшого,
то всі роблять те саме.
"Кому ви подзвоните?"
Перепрошую, я не мав цього казати.
Вони завжди це роблять. І я не проти. Я той хлопець.
Кому ви подзвоните?
О, так!
Поїхали.
Я закохався
В іншу жінку
Я мав гарне життя
Доки дах мій вона не знесла
Я просто звичайний чоловік
Що іноді до гречки стрибнути хтів
І не думав, що таке може бути
Що зустріну жінку, яку не забути
Що пригода на одну ніч
Перетвориться в тисячі протиріч
Переклад субтитрів: Всеволод Іващенко