Vi vil gerne sige et par ord.
Alejandro, vi er så stolte af dig.
Og vi er så glade for, at Malik nu er en del af vores liv.
Tak, mor og far.
Lad os så danse!
Er du okay?
Ja.
Ja. Jeg har det fint.
-Må jeg spørge om noget? -Selvfølgelig.
Du ved, den måde alt er perfekt her,
og vi elsker hinanden?
Ja.
Føler du nogensinde, at der er noget andet, der skal løses?
Du laver sjov, ikke? Er det en joke?
Bare inderst inde i din mave?
Nej. Alma, du er nødt til at stole på det her, okay?
-Det gør jeg. -Okay.
Jeg stoler på det.
Tryk på knappen.
Hvorfor? Vi er glade her.
-Men det er jeg ikke. -Hvad mener du med det?
Lort.
MOR
Hvad? Mor?
Din far har fået et slagtilfælde. Vi er på hospitalet.
Gud. Vi kommer med det samme.
Den her virkelighed er forkert.
-Det sker i alle virkeligheder. -Det ved jeg ikke.
Mor!
-I kom. -Selvfølgelig.
-Hvor er han? -Hvad foregår der? Hvor er far?
De kørte ham til operation.
De fandt en blodprop.
Han er lammet i højre side.
Han kan ikke tale.
Hvordan kunne han gøre det?
-Det er okay. Han bliver rask. -Mor.
Vi løser det her.
Vi ringer til Rosario. Hun ved, hvad vi gør.
Ja. Vi kan starte der.
Jeg er så glad for, I er her.
Det skal nok gå.
Jeg er så ked af det, far.
Det er min skyld.
Jeg skulle ikke have presset på.
Hvis du ikke havde slidt dig ud ved at redde farmor Ruchel...
"Lad være med
at bebrejde dig selv."
Men det udtømte dig, far.
At hjælpe med at ændre min mors liv
er den største gave, du kunne have givet mig.
Tag ikke det fra mig.
Men der må være noget, vi kan gøre.
For at ændre på det her.
Lige nu skal jeg hvile mig.
Okay.
Dit sted føles fantastisk.
-Synes du virkelig det? -Ja.
Energien er rigtig god. Du heler folk her.
Jeg kan høre mor og far. Jeg kommer tilbage.
Hvad skete der med døren?
Den, du ikke kunne komme igennem?
Min farmors barndoms-jeg var fanget bag den.
Da vi hjalp hende med at tilgive sig selv, spredte det ringe
og helbredte hele familien.
Ikke noget stort.
Det lyder ikke sådan.
Det har været utroligt.
Du ved, indtil nu.
Bare rolig.
Vi hjælper ham.
Er du sikker på, der ikke var andet bag døren?
Ja...
-Hvorfor? -Ikke for noget.
Se, hvem der er her.
Se lige dig. Du klarer det godt.
Hej, min elskede.
Tak, fordi du kom.
Selvfølgelig.
-Jeg tager nogle håndklæder. -Okay.
Vi ses derinde.
Venner?
Har I låst skabet?
Jeg mister ham ikke igen, Becca. Det kan du regne med.
Vi ved ikke, hvad der vil ske. Behandlingerne kunne helbrede ham.
-Og hvis ikke? -Vi kan ikke ændre det her.
Du sagde selv, at far fortalte dig, at du ikke kan gøre det om.
Vi kan ikke gå tilbage til et liv, hvor Alejandro blev forladt.
Ja, men der er en helt ny tidslinje nu.
Vi kan finde årsagen til slagtilfældet og stoppe det.
Selvom vi kunne forhindre far i at ryge og spise sukker,
ved vi ikke, om det ville hjælpe.
-Vi skaber en tidsløkke. -Tidsløkke?
Vi lever, fra da vi ændrede tidslinjen, til han fik slagtilfældet.
Vi bliver bare i den lykkelige zone for evigt.
Men så ville Nicolás aldrig vokse op, og vi ville bare sidde fast i dette...
Alma, er vi ikke nødt til at acceptere, at der vil ske svære ting?
Livet er at kunne komme igennem den slags ting.
Men ikke at far dør.
Skal vi ikke spørge? Han har sikkert en million ideer.
Han vil ikke leve sådan her.
Okay.
Der må være noget, vi kan gøre for at ændre det.
Hvordan kan vi hjælpe dig?
"Under massagen
kom min mor og sagde,
at jeg snart vil være hos hende.
En del af mig er bange.
Men døden er ikke enden.
Jeg er klar.
"Jeg tror
måske,
jeg er klar."
Du siger, at jeg er mere end mine dårlige valg.
At jeg inderst inde vil hjælpe folk. Hvor kommer det mon fra?
Vent. Hvor er far?
Der må være en måde.
Kan du nu ikke hjælpe hende dengang?
-Hvem? -Jeg mener...
Skal jeg virkelig acceptere det her?
Skal jeg?
Lort. Telefonen ringer.
Selvfølgelig.
MOR
Fra stræbte efter at gøre det rette.
Nogle gange tog han fejl.
Men når han gjorde det, var han i stand til at se sig selv og prøve igen.
Og ikke kun for ham,
for alle i hans liv, for at gøre vores liv bedre.
Måske er det det, vi skal i sidste ende.
Konfrontere os selv for vores forholds skyld.
For de mennesker, vi elsker.
Måske er det det vigtige,
de usynlige tråde, der løber mellem os og gennem os, gennem tiden.
De usynlige linjer, der binder os og sætter os fri.
Jeg er så glad for at være bundet til jer.
Og det ved jeg, far også var.
Tænk, at han er væk,
for jeg kan stadig mærke trækket i det slips.
Men nogen meget cool fortalte mig,
at en del af livet er at acceptere, at dårlige ting vil ske
og finde måder
at bevæge sig gennem dem
sammen.
-Har du problemer med din dør igen? -Nej, jeg har det fint.
Hvad så du derinde?
Hvad er du bange for?
Jeg så min bedstemor som barn.
Og min bror på børnehjemmet...
Og mig selv.
Fra den anden tidslinje, før jeg kom igennem.
Da jeg ikke var sikker på, om jeg havde reddet min far.
Om jeg var skør eller ej.
Hun sidder bare der
og venter på svaret.
-Og det skræmmer dig? -Jeg kan ikke gå tilbage til hende.
Føler du, du har brug for det?
Min farmor og min bror blev efterladt.
-Så du har efterladt dig selv? -Nej.
Nej, jeg skylder hende ikke noget.
Okay.
De er beskidte.
"Hvad kalder man en abe med bananer i ørerne?"
-Hvad? -Hvad som helst, hun kan ikke høre dig.
Hvad laver du?
Jeg finder vitser til Nicolás.
Han elsker aber.
Okay. "Hvad er rødt, men lugter af blå maling?"
-Hvad? -Rød maling.
Så det hele er bare maling? Hvad skal det betyde?
Alma...
Jeg troede, din tåge var forbi.
Det er den måske ikke.
Alma, du skal se det her.
Kom nu.
Det er dig.
-Fra mit gamle liv. -Ja.
Alma.
Alma, vi kom på besøg.
Vil du tale med os?
I behøver ikke at komme.
Det vil vi gerne.
-I synes, at jeg er et kvaj. -Mija...
Vi vil gøre dig rask.
Lad være med det.
Gud!
Hvad er meningen med det her?
-Gør du dig selv fortræd? -Gå med jer.
Gå.
Gå!
Fuck! Jeg er nødt til at gå tilbage.
Til din gamle tidslinje?
Det er hendes fremtid uden mig.
Det er, hvad jeg har følt, der skal løses. Hende.
Mig.
Hvorfor er hun så ked af det?
Hun ved ikke, det kan være bedre.
-Du må ikke gå. -Jeg vil heller ikke.
Men jeg har sagt, at alle skal konfrontere deres sandhed, og nu...
Det er min sandhed.
Men hvordan vil du hjælpe hende?
Jeg troede aldrig, jeg ville kunne acceptere fars død.
Men efter den her oplevelse med dig
føler jeg mig anderledes.
Stærkere.
Vores forhold føles stærkere.
Det må jeg give hende.
Mor...
Jeg vil bare sige, det har været rigtig rart at se dig glad.
Det var svært at miste din far,
men jeg prøver mit bedste.
Jeg mener hele vores liv.
At se dig og far sammen,
forelskede, og at have Alejandro i vores liv.
At se den glæde, han giver dig,
han giver os alle sammen.
Det har været rigtig rart.
Ja.
Det har vel været et godt liv.
Jeg elsker dig så højt, mor.
Det ved du godt, ikke?
Og jeg er ked af, hvis jeg har været ond ved dig.
Jeg forstod bare ikke alt det, du gennemgik.
Jeg elsker også dig.
Dine handsker er ret våde.
Jeg ved det.
Okay.
Så gør jeg det.
Far?
Du.
Du må ikke glemme mig.
Hvordan kunne jeg det?
Ja, mor. Selvfølgelig vil vi være i sikkerhed.
Så vi må ikke stoppe, men hvis vi kører gennem Saltillo,
skal vi stoppe og købe fliser.
Forstået.
Alma er her, jeg må løbe.
Hun vil tale med dig. Det er mor.
-Hej, mor. -Mija, jeg var så bekymret for dig.
-Også Sam. -Er Sam der?
Det glæder os, at du kommer.
Og vi skaffer dig noget hjælp, okay, mi amor?
Okay.
Det kan vi prøve.
God pige.
Okay. Sam vil tale med dig.
Hej, Alma.
Hej.
Jeg er ked af, at tingene gik, som de gjorde.
-Det ved jeg. -Vi taler, når du er tilbage.
Hvis du vil eller noget. Intet pres.
-Vi får se. -Okay.
Hav en sjov tur tilbage.
Ikke sjov. Sikker.
Okay. Din mor siger: "Ikke more jer. Kør forsigtigt."
Jeg sagde ikke, de ikke måtte more sig. Men sikkerhed først.
Jeg hørte hende godt. Farvel, Sam.
Farvel.
Så du noget?
Det troede jeg, men jeg er ikke sikker mere.
Vil du tilbage?
Nej.
Lad os tage hjem.
Tekster af: Anders Langhoff
Kreativ supervisor Lotte Udsen