Vi ønsker å si noen ord.
Alejandro, vi er så stolte av deg.
Og vi er så glade for at Malik nå er en del av livet vårt.
Takk, mamma og pappa.
La oss danse!
Går det bra?
Ja.
Ja. Bare bra.
-Kan jeg spørre deg om noe? -Selvfølgelig.
Du vet hvordan alt er perfekt her
og at vi er glade i hverandre?
Ja.
Har du noen gang følt at det er noe annet som må fikses?
Du tuller, ikke sant? Det er en vits?
Liksom innerst inne?
Nei. Alma, du må stole på dette.
-Jeg gjør det. -Ok.
Jeg stoler på dette.
Trykk på knappen.
Fordi? Vi er lykkelige her.
-Men jeg er ikke det. -Hva mener du med det?
Pokker.
MAMMA
Hva? Mamma?
Faren din har hatt slag. Vi er på sykehuset.
Herregud. Vi kommer.
METODIST-SYKEHUS
Noe er galt med denne virkeligheten.
-Det kunne skjedd i alle. -Jeg vet ikke.
Mamma!
-Dere kom. -Selvfølgelig.
-Hvor er han? -Hva skjer? Hvor er pappa?
Han blir operert.
De fant en blodpropp.
Han er lam på høyre side.
Han kan ikke snakke.
Hvordan kunne han?
-Det går bra. Han kommer seg. -Mamma.
Vi skal fikse dette.
Vi ringer Rosario. Hun vet hva vil skal gjøre.
Ja. Vi kan begynne der.
Så glad dere er her.
Det ordner seg.
Jeg er så lei meg, pappa.
Dette er min feil.
Burde ikke ha presset deg så hardt.
Hvis du ikke hadde slitt deg ut med å redde bestemor Ruchel...
"Ikke
"klandre deg selv."
Men det reduserte deg, pappa.
Å bidra til å endre min mors liv
er den største gaven du kunne ha gitt meg.
Ikke ta fra meg det.
Men det må være noe vi kan gjøre.
Noe for å endre dette.
Nå må jeg hvile.
Ok.
Hjemmet deres føles veldig bra.
-Synes du? -Ja.
Energien er veldig bra. Dere leger folk her.
Tror jeg hører mamma og pappa. Straks tilbake.
Hva skjedde med døra?
Den du ikke kom gjennom?
Bestemor som barn var fanget bak den.
Da vi hjalp henne med å tilgi seg selv, smittet det over,
leget ting i hele familien.
Ikke noe å snakke om.
Høres ut som "noe å snakke om".
Det har vært utrolig.
Fram til nå.
Slapp av.
Vi skal hjelpe ham.
Sikker på at det ikke var noe annet bak døra?
Ja...
-Hvordan det? -Ikke noe spesielt.
Se hvem som er her.
Se på deg. Du ser bra ut.
Hallo, kjære deg.
Takk for at du kom.
Selvfølgelig.
-Jeg skal hente noen håndklær. -Ok.
Vi ses der inne.
Dere?
Låste du skapet?
Jeg vil ikke miste ham igjen, Becca. Stol på det.
Vi vet ikke hva som skal skje. Disse behandlingene kan lege ham.
-Og hvis de ikke gjør det? -Vi skal ikke endre på dette.
Du sa selv at pappa sa at du ikke kan gjøre om på dette.
Vi kan ikke gå tilbake til et liv der Alejandro ble forlatt.
Men det er en helt ny tidslinje nå.
Vi kan finne noe som forårsaket slaget og bare stoppe det.
Selv om vi kunne hindre pappa i å røyke og spise sukker,
vet vi ikke om det ville hindre slaget.
-Vi lager en tidssløyfe. -Tidssløyfe?
Vi lever fra da vi endret tidslinja fram til da han fikk slag.
Vi bare blir i den lykkelige sonen for alltid.
Men da ville Nicolás aldri bli voksen, og vi ville bare stå fast i denne...
Alma, må vi ikke akseptere at vanskelige ting vil skje?
Å være i stand til å gå gjennom slikt, det er slik livet er.
Men ikke at pappa dør.
Kan vi ikke spørre pappa? Han har nok en million ideer.
Han vil ikke leve slik.
Ok.
Det må være noe vi kan gjøre for å endre dette.
Hvordan kan vi hjelpe deg?
"Under massasjen
"kom mora mi til meg og sa
"at jeg vil komme til henne snart.
"En del av meg er redd.
"Men døden er ikke slutten.
"Jeg er klar.
"Jeg tror
"at jeg kanskje
"er klar."
Du sa at jeg er mer enn de dårlige valgene jeg har tatt.
At jeg innerst inne vil hjelpe folk. Hvor tror du jeg har det fra?
Vent. Hvor er pappa?
Det må finnes en måte.
Kan ikke du, nå, hjelpe henne, da?
-Hvem? -Jeg mener...
Må jeg virkelig akseptere dette?
Må jeg det?
Pokker. Noen roper.
Selvfølgelig.
MAMMA
Pappa prøvde å gjøre det rette.
Noen ganger handlet han feil.
Man da var han i stand til å se seg selv og prøve igjen.
Og ikke bare for ham,
men for alle i livet hans, for å gjøre livet vårt bedre.
Kanskje det er det vi er ment å gjøre her.
Konfrontere oss selv, for våre forholds skyld.
For de vi er glad i.
Kanskje det er alt som betyr noe,
disse usynlige trådene som går mellom og gjennom oss, gjennom tida.
Disse usynlige linjene som binder oss og frigjør oss.
Jeg er så glad jeg er forbundet med dere alle.
Og det vet jeg pappa var også.
Jeg fatter ikke at han er borte,
for jeg kan fortsatt kjenne at det båndet trekker.
Men en veldig kul person fortalte meg
at livet består av å godta at fæle ting vil skje,
og å finne måter
å komme seg gjennom dem på,
sammen.
-Har du trøbbel med døra igjen? -Nei, det går bra.
Hva så du der inne?
Hva er det du er redd for?
Jeg så bestemora mi som barn.
Og broren min på barnehjemmet...
Og meg selv.
Fra den andre tidslinja, før jeg kom gjennom.
Da jeg ikke visste om jeg hadde reddet pappa eller ei.
Om jeg var gal eller ikke.
Hun bare sitter der,
venter på svaret.
-Og det skremmer deg? -Jeg kan ikke gå tilbake til henne.
Men du føler at du trenger det?
Bestemora og broren min ble etterlatt.
-Så du har etterlatt deg selv? -Nei.
Nei, jeg skylder henne ingenting.
Ok.
Disse er skitne.
"Hva kaller man en ape med bananer i ørene?"
-Hva? -Hva du vil. Hun hører deg ikke.
Hva gjør du?
Jeg leter etter vitser til Nicolás.
Han liker aper.
Ok. "Hva er rødt, men lukter som blå maling?"
-Hva? -Rød maling.
Som all annen maling? Hva skal det bety?
Alma...
Jeg trodde tåken din var over.
Kan hende den ikke er det.
Alma, du må se dette.
Kom igjen.
Det er deg.
-Fra mitt gamle liv. -Ja.
Alma.
Alma, vi kom på besøk.
Kan du snakke med oss?
Dere trenger ikke å komme hit.
Vi vil det.
-Dere tror jeg er gal. -Mija...
Vi vil gjøre deg bedre.
Ikke gjør det.
Herregud!
Hva er poenget med dette?
-Skader du deg selv? -Kom dere ut.
Kom dere ut.
Kom dere ut!
Faen! Jeg må dra tilbake.
Til din gamle tidslinje?
Det er hennes framtid uten meg.
Det er dette jeg har følt at må fikses. Henne.
Meg.
Hvorfor er hun så trist?
Hun vet ikke at det kan bli bedre.
-Ikke dra. -Jeg vil heller ikke.
Men jeg har bedt alle om å konfrontere sannheten, og dette er...
Dette er min sannhet.
Ok, men hvordan skal du hjelpe henne?
Trodde aldri jeg ville kunne akseptere at pappa døde.
Men når jeg har denne opplevelsen med deg,
føler jeg meg annerledes.
Sterkere.
Forholdet vårt føles sterkere.
Jeg må gi henne det.
Mamma...
Ville bare si at det har vært veldig fint å se deg lykkelig.
Det var vanskelig å miste faren din,
men jeg gjør mitt beste.
Jeg mener hele livet vårt.
Å se deg og pappa sammen,
forelsket, og med Alejandro hos oss.
Å se gleden han gir deg,
som han gir oss alle.
Det har vært veldig fint.
Ja.
Det har vel vært et godt liv.
Jeg er så glad i deg, mamma.
Du vet det, ikke sant?
Beklager om det hendte at jeg var slem med deg.
Jeg forsto bare ikke alt du gikk gjennom.
Jeg er glad i deg også.
De hanskene er ganske våte.
Jeg vet det.
Ok.
Da gjør jeg det.
Pappa?
Hei.
Ikke glem meg.
Hvordan kunne jeg det?
Ja, mamma, selvfølgelig skal vi være forsiktige.
Så ikke stoppe, men hvis vi kjører gjennom Saltillo,
stoppe og kjøpe fliser til deg.
Ok, jeg forstår.
Alma er her, jeg må legge på.
Hun vil snakke med deg. Det er mamma.
-Hei, mamma. -Mija, jeg var så bekymret for deg.
-Sam også. -Er Sam der?
Vi er glad du kommer hjem.
Og vi skal skaffe hjelp. Ok, mi amor?
Ok.
Vi kan prøve det.
Flink jente.
Ok. Sam vil snakke med deg.
Hei, Alma.
Hei.
Jeg beklager at det gikk som det gikk.
-Jeg vet det. -Vi snakker når du kommer tilbake.
Bare hvis du vil. Ikke noe press.
-Vi får se. -Ok.
Ha en morsom kjøretur tilbake.
Ikke morsom. Trygg.
Ja. Mora di sier: "Ikke hygg dere. Vær forsiktige."
Jeg sa ikke de ikke skulle hygge seg. Bare trygge først.
Ja, jeg hørte henne. Ha det, Sam.
Ha det.
Så du noe?
Jeg trodde det, men jeg er ikke sikker lenger.
Vil du dra tilbake?
Nei.
La oss dra hjem.
Tekst: Marius Theil
Kreativ leder Gry Impelluso