Am vrea să spunem câteva cuvinte.
Alejandro, suntem atât de mândri de tine!
Suntem fericiți că Malik face parte din viețile noastre.
Mersi, mamă și tată.
Acum, la dans!
Ești bine?
Da.
Sunt bine.
- Pot să te întreb ceva? - Desigur.
Știi cum totul e perfect aici
și ne iubim unii pe alții?
Da.
Nu simți uneori că mai e ceva ce trebuie rezolvat?
Glumești, da? E o glumă?
Nu simți asta în adâncul sufletului?
Nu, Alma, trebuie să ai încredere.
- Am. - Bine.
Am încredere.
Apasă pe buton!
De ce? Suntem fericite.
- Eu nu sunt. - Cum adică nu ești?
Rahat.
MAMA
Ce? Mamă?
Tata a avut un atac cerebral. Suntem la spital.
Doamne. Venim acum.
SPITALUL METODIST
Ceva nu e bine cu realitatea.
- Se putea întâmpla în oricare. - Nu știu.
Mamă!
- Ați ajuns. - Desigur.
- Unde e? - Ce se petrece? Unde e tata?
L-au băgat în operație.
Au găsit un cheag de sânge.
E paralizat pe partea dreaptă.
Nu poate vorbi.
Cum a putut să-mi facă asta?
- E bine. Își va reveni. - Mamă.
O vom rezolva.
O sunăm pe Rosario. Va ști ce să facă.
Da. Putem începe așa.
Mă bucur că sunteți aici.
Va fi bine.
Îmi pare rău, tată.
E vina mea.
Nu trebuia să te presez atât.
Dacă nu te-ai fi obosit să o salvezi pe bunica Ruchel.
„Nu
„da vina pe tine.”
Dar te-am epuizat, tată.
SĂ MĂ AJUȚI SĂ SCHIMB VIAȚA MAMEI
E CEL MAI BUN CADOU PE CARE MI L-AI FI PUTUT DA VREODATĂ.
NU-MI LUA ASTA.
Dar trebuie să fie ceva ce putem face.
Ceva ca să schimbăm asta.
ACUM AM NEVOIE SĂ MĂ ODIHNESC.
Bine.
Casa ta are un aer grozav.
- Chiar crezi? - Da.
Are o energie bună. Se vindecă oameni aici.
Cred că îi aud pe mama și tata. Revin.
Deci, ce s-a întâmplat cu ușa?
Cea prin care nu puteai să treci?
Eul din copilărie al bunicii era blocat în spatele ei.
Odată ce am ajutat-o să se ierte, s-a dispersat,
vindecând toată familia.
N-a fost mare lucru.
Pare să nu fi fost „mare lucru.”
A fost incredibil.
Știi, până acum.
Nu-ți face griji.
O să-l ajutăm.
Sigur nu mai era și altceva după ușă?
Da...
- De ce? - Fără motiv.
Uite cine a venit.
Ia te uită. Te descurci de minune.
Bună, iubire.
Mersi că ai venit.
Desigur.
- Mă duc să aduc niște prosoape. - Bine.
Ne vedem acolo.
Oameni buni?
Ați încuiat debaraua?
Nu o să-l pierd iar, Becca. Fii sigură de asta.
Nu știm ce se va întâmpla. Tratamentele l-ar putea vindeca.
- Și dacă nu? - Nu avem cum schimba asta.
Chiar tu ai zis că tata ți-a spus că nu poți schimba asta.
Nu putem reveni la viața în care Alejandro e abandonat.
Da, dar acum e altă linie temporală.
Putem găsi ce a provocat atacul cerebral și îl putem opri.
Chiar dacă l-am împiedica pe tata să fumeze și să consume zahăr,
nu e sigur că asta ar preveni atacul.
- Vom crea o buclă temporală. - O buclă temporală?
Vom trăi de unde s-a schimbat timpul, până când a avut atacul cerebral.
Vom sta în acea perioadă fericită.
Dar atunci Nicolás nu ar crește, și am fi prinși în acest...
Alma, nu putem accepta că lucruri grele se vor întâmpla?
Să fii capabil să treci așa ceva înseamnă să trăiești.
Dar nu cu tata murind.
De ce nu-l întrebăm? Sigur are un milion de idei.
Nu vrea să trăiască așa.
Bine.
Trebuie să fie ceva care să schimbe asta.
Cu ce te putem ajuta?
„În timpul masajului,
„mama a venit și mi-a zis
„că o să mă alătur ei curând.
„O parte din mine e speriată.
„Dar moartea nu e finalul.
„Sunt pregătit.
„Cred
„că poate
„sunt pregătit.”
Ai zis că sunt mai mult decât deciziile proaste luate.
Că în adâncul meu vreau să ajut. De unde crezi că am asta?
Stai. Unde e tata?
Trebuie să fie o cale.
Nu poți tu, acum, să o ajuți pe ea, atunci?
- Cine? - Vreau să zic...
Chiar trebuie să accept asta?
Trebuie?
Rahat. Cineva mă sună.
Desigur.
MAMA
Tata s-a străduit să facă bine.
Uneori, nu i-a ieșit bine.
Dar când se întâmpla, era capabil să se analizeze și să încerce iar.
Și nu doar pentru el,
pentru toți cei dragi, să ne facă viața mai bună.
Poate că exact asta trebuie să facem aici.
Să ne acceptăm, de dragul relației dintre noi.
Pentru cei pe care îi iubim.
Poate asta e tot ce contează,
Aceste ițe invizibile ce ne leagă unii de alții, în timp.
Aceste linii ce ne leagă și ne lasă liberi.
Sunt atât de fericită să fiu legată de voi toți.
Și știu că și tata era.
Nu pot să cred că s-a dus,
că încă pot să simt legătura cu el.
Dar cineva foarte gândit mi-a spus că
face parte din viață să accepți că lucruri rele se pot întâmpla
și că trebuie să găsim moduri
de a trece prin ele,
împreună.
- Iar ai necazuri cu ușa? - Nu, mă descurc.
Ce ai văzut acolo?
De ce te temi?
Am văzut-o pe bunica copil.
Și pe fratele meu în orfelinat...
Și pe mine.
Din alt timp, înainte să ajung.
Când nu eram sigură dacă îl salvasem pe tata.
Dacă eram sau nu nebună.
Doar stă acolo,
așteptând un răspuns.
- Asta te sperie? - Nu mă pot întoarce la ea.
Dar simți că trebuie?
Bunica și fratele meu au fost lăsați în urmă.
- Deci, te-ai lăsat și pe tine în urmă? - Nu.
Nu-i datorez nimic.
Bine.
Astea sunt murdare.
Hei. „Cum îi spui unei maimuțe cu banane în urechi?”
- Cum? - Oricum vrei, că nu te aude.
Ce faci?
Caut glume pentru Nicolás.
Știi, iubește maimuțele.
Bine. „Ce e roșu dar miroase a vopsea albastră?”
- Ce? - Vopsea roșie.
Deci, ce? E ca orice vopsea? Ce vrea să însemne?
Alma...
Credeam că s-a dus ceața ta.
S-ar putea să nu fie așa.
Alma, trebuie să vezi asta.
Haide.
Ești tu.
- Din vechea viață. - Da.
Alma.
Alma, am venit să te vedem.
Vrei să vorbești cu noi?
Nu trebuia să veniți aici.
Dar vrem.
- Credeți că sunt o ratată. - Fata mea...
Vrem să te ajutăm.
Nu face asta.
Doamne!
Care e scopul?
- Îți faci rău singură? - Ieși afară.
Ieși afară.
Ieși afară!
La dracu'! Trebuie să mă întorc.
În timpul tău anterior?
E viitorul ei fără mine.
Asta am simțit că trebuie să repar. Pe ea.
Pe mine.
De ce e așa tristă?
Nu știe că poate fi mai bine.
- Nu vreau să te duci. - Nici eu nu vreau să merg.
Dar le-am spus tuturor să recunoască adevărul, și acum e...
Acesta e adevărul meu.
Bine, dar cum o să o ajuți?
Nu am crezut că voi putea să accept moartea tatei.
Dar, trecând prin asta cu tine,
mă simt diferit.
Mai puternică.
Relația noastră e mai solidă.
Trebuie să-i dau ei asta.
Mamă...
Vreau să zic că a fost drăguț să te văd veselă.
Păi, a fost dificil să-l pierd pe tatăl tău,
dar mă străduiesc.
Adică, întreaga noastră viață.
Să vă văd pe tine și pe tata
îndrăgostiți, avându-l pe Alejandro cu noi.
Să văd ce bucurie îți aduce,
ce ne aduce tuturor.
A fost chiar drăguț.
Da.
Cred că a fost o viață bună.
Te iubesc atât de mult, mamă.
Știi asta, așa e?
Și îmi pare rău dacă am fost vreodată rea.
Doar că nu înțelegeam prin ce treci.
Și eu te iubesc.
Mănușile astea sunt chiar ude.
Știu.
Bine.
Să-i dăm drumul.
Tată?
Hei.
Să nu mă uiți.
Cum aș putea?
Da, mamă, desigur că vom fi în siguranță.
Deci nu facem opriri, dar dacă trecem prin Saltillo,
îți luăm ceva de ceramică.
Bine, pricep.
Alma e aici. Trebuie să plec.
Vrea să vorbească cu tine. E mama.
- Bună, mamă. - Fiica mea, mi-am făcut griji.
- La fel și Sam. - Sam e acolo?
Ne bucurăm că vii acasă.
Și o să te ajutăm, bine, iubito?
Bine.
Putem încerca.
Așa te vreau.
Bine. Sam vrea să-ți vorbească.
Hei, Alma.
Hei.
Îmi pare rău că lucrurile au fost așa.
- Știu. - Vorbim când te întorci.
Adică, numai dacă vrei. Nu e nicio grabă.
- Vom vedea. - Bine.
Păi, să vă distrați.
Nu! Să veniți în siguranță.
Corect. Mama ta zice să nu vă distrați, să veniți cu bine.
Nu zic să nu se distreze. Doar că siguranța primează.
Da, am auzit-o. Pa, Sam.
Pa.
Ai văzut ceva?
Așa am crezut, dar nu sunt sigură.
Vrei să ne întoarcem?
Nu.
Să mergem acasă.
DECĂDEREA
redactor Robert Ciubotaru