Gid jeg var en mand, så jeg kunne svømme nøgen i floden.
Sikke da en tanke, Rosita.
Så ville vandet jo komme ind i din honningkrukke.
Hvor skønt.
Inden du hopper i, så få ham ned fra min ryg, inden jeg brækker den.
Kom her, Salvador.
- Her er en pind, du kan lege med. - Fint.
- Hjælp mig med lagnerne. - Kommer nu.
Se de små sæbefisk. Se der! De små sæbefisk.
- Fine, små fisk. - Syng for os, Rosita.
Hvor er de søde. Se, hvor søde de er.
Lille Salvador, bliv der.
Kom nu.
Salva! Det er mig. Zulema.
Sikke en overraskelse.
Hvor er det skønt at se dig! Har du tid til en kop kaffe?
Du hverken skriver eller filmer. Hvad skal du så?
- Bare leve velsagtens. - Jeg kan ikke leve uden at optræde.
Det bliver hele tiden sværere. Men jeg siger ja til alle tilbud.
Ses du med Alberto? Tog han til Argentina?
Nej, Mexico. Han arbejdede på tv-serier, men nu er han tilbage.
Jeg mødte ham til en latinamerikansk filmfestival.
Han var charmerende og selvfølgelig skæv, -
- men det var et godt gensyn.
- Har du set ham? - Ikke siden premieren på "Sabor".
Men det er jo... hvad? 30 år siden.
32.
Ved du hvad? Jeg genså filmen i sidste uge.
- Havde du slet ikke set den igen? - Ikke siden premieren.
Og jeg må indrømme, den rørte mig.
Jeg har altid elsket den film.
Cinemateket har restaureret den og laver flere fremvisninger.
Jeg vil præsentere den sammen med Alberto.
Godt, at du ikke bærer nag.
Lorten spillede aldrig den karakter, jeg havde skrevet.
Dengang ville jeg slå ham ihjel. Men jeg bærer virkelig ikke nag.
Hans præstation er bedre i dag end for 30 år siden.
Det er øjnene, der ser, der har fået et nyt syn.
Filmen er den samme.
Ved du, hvor jeg kan kontakte ham?
Han bor i El Escorial i en eller andens hus.
Han arbejder af og til.
Han ser godt ud, har ikke givet op. Du ved, hvad jeg mener...
Jeg havde aldrig troet, du ville trække dig tilbage.
Heller ikke jeg.
Har du stadig samme nummer? Jeg sender dig hans nummer. Og også mit.
Hvis du nu keder dig og skriver noget, som kun jeg kan spille.
Nu efterlader jeg jer hos fader José María.
Godmorgen, drenge. Først skal vi vælge, hvem der skal med i koret.
Dem, der har sunget i kor før, rækker hånden op.
Godt. Nu prøver vi, om I kan synge. Dig der. Kom herhen.
- Hvad hedder du? - Rodolfo.
Nu skal du aflægge sangprøve. Gentag efter mig.
Og den næste.
- Hvad hedder du? - Salvador.
- Smukt navn. Kan du lide at synge? - Det ved jeg ikke.
- Men du kan lide musik? - Jeg kan lide The Beatles og film.
Her udvikler vi din smag og leder den mod mindre bondske præferencer.
Lad os høre dig synge.
Nu skal vi varme stemmerne op.
Sådan blev jeg solist i koret.
Præsterne besluttede, at jeg ikke skulle have geografi og historie, -
- naturvidenskab eller kunsthistorie.
I de første tre år på skolen -
- øvede jeg, mens de andre havde fag.
Jeg bestod alle eksaminer. De gjorde mig til en ignorant, -
- som bestod alle fag uden at tage eksaminerne.
GEOGRAFI
Med tiden blev jeg filminstruktør -
- og lærte om Spaniens geografi, -
- når jeg rejste rundt for at promovere mine film.
Jeg rejste, fordi jeg havde succes.
Min viden om geografi voksede proportionelt -
- med mit renommé som filmskaber.
ANATOMI
Jeg lærte om min krop gennem smerte og sygdom.
Jeg levede mine første 30 år uden større kendskab til den, -
- men jeg opdagede snart, at mit hoved og dets indhold, -
- ud over at være en kilde til glæde og viden, -
- også indebar uendelige muligheder for smerte.
Snart stiftede jeg bekendtskab med søvnløshed, kronisk svælgkatar, -
- ørebetændelse, refluks, mavesår og astma.
Generelle nervesmerter og specifikt iskias.
Og alle former for muskelsmerter.
Lumbal, dorsal, tendinitter i både knæ og skuldre.
Det her er tinnitus. Det har jeg også.
Det her er astmatisk piben eller hvislen.
Det har jeg også.
Ud over tinnitus og astmatisk piben er mit speciale hovedpiner.
Migræne, spændingshovedpiner, klyngehovedpiner, rygsmerter.
Efter den ryghvirveloperation, som lammede min halve ryg, -
- erkendte jeg, at mit liv ville dreje sig om min rygsøjle.
Jeg blev bevidst om hver eneste ryghvirvel -
- og de muskler og ledbånd, som udgør organismens mytologi.
Og at vi, ligesom hos de græske guder, -
- kun kan forholde os til det gennem offerhandlinger.
Men ikke alt er fysisk og synligt.
Jeg har også abstrakte lidelser.
Sjælesmerter såsom panik og angst, -
- som farver mit liv med lidelse og frygt.
Og jeg har selvfølgelig i årevis lidt af depressioner.
På nætter med flere lidelser beder jeg til Gud. Og tror på ham.
På dage, hvor kun én af lidelserne råder, er jeg ateist.
- Godt. Tak for turen. - Selv tak, señor.
Farvel. Mange tak.
- Hvem er det? - Alberto, det er Salvador.
- Hvilken Salvador? - Salvador Mallo.
- Hvad laver du her? - Jeg skal tale med dig.
- Om hvad? - "Sabor". Må jeg komme indenfor?
- Vil du have noget at drikke? - Bare det samme som dig.
- Jeg skulle til at lave te. - Det er fint.
Se nu der. Det glæder mig, at du har "Sabor" -plakaten hængende.
Hvorfor er du kommet?
Det har taget mig 32 år at forlige mig med den film. 32.
Hvor er her fint. Hvad er det for nogle grantræer?
Det er fyrretræer. Hvorfor fanden er du kommet efter 32 år?
Cinemateket har restaureret "Sabor". Den har klassikerstatus.
Den er på programmet i en serie med film fra Madrid.
De spurgte, om vi vil præsentere den sammen.
Ved de ikke, vi ikke er på talefod?
I så fald nævnte de det ikke.
Alberto, selv sladder bliver gammel. Ligesom mennesker.
Kan vi ikke sætte os?
- Gør bare det. - Tak.
Hvorfor vil du have, at vi gør det sammen?
- Du gjorde det ikke til premieren. - Du gav mig ikke lov.
Så er det også på sin plads, at vi to gør det sammen nu.
Hvem gav dig min adresse?
Zulema.
Jeg stødte på hende, og talen faldt på dig.
Jeg skal have noget smack. Hvis du ikke kan tåle mosten, så skrid.
Vi kan tale om Cinemateket i telefonen.
Må jeg være med?
Jeg kender dig ikke igen, Salvador.
- Er det første gang, du prøver det? - Ja.
Hvorfor vil du prøve heroin så sent i livet?
Af nysgerrighed.
Det er garanteret research.
Dråben, dråben.
Salvador.
Salva? Salva!
- Kom og hjælp mig. - Mor, jeg har fundet en bog.
Bare læg den. Hvordan kunne jeg vide, det var helligdag her i dag?
- Det er det ikke hos os. - Det ved jeg heller ikke.
Sikke en nat, vi får.
Sikke en redelighed.
- Pak chokoladen op. - Ja, mor.
- Der er to kort i, mor! - Lige meget. Nu skal vi spise.
Liz Taylor og Robert Taylor. Er de mon bror og søster?
Det gætter jeg på.
Spis det hele. Sikke dog en skændsel.
- Så sidder vi her som sigøjnere. - Jeg kan godt lide den her station.
Du er en dagdrømmer. Jeg ved ikke, hvor du har det fra.
Træk tæppet godt op omkring dig. Du må ikke blive syg.
Du godeste, sikke et hul. Det har jeg ikke opdaget før.
Giv mig strømpen. Så stopper jeg den.
Se. Her er ægget.
Læg dig godt ind på bænken, og fald i søvn.
Da din far var i hæren, lærte han at sy og stoppe -
- og stryge skjorter. Han var god til det.
- Skal jeg også i hæren? - Det bliver du nok nødt til.
- Jeg vil ikke i hæren! - Og jeg vil ikke have dig afsted.
- Mor? - Hvad?
Tror du, at Liz Taylor stopper Robert Taylors strømper?
På billederne ligner hun ikke en, der kan lide at stoppe strømper.
Er du okay?
- Glem ikke at trække vejret. - Nej.
Det var den længste nat! Jeg troede aldrig, vi ville nå frem.
I skulle vente, til jeg var på plads.
- Din mor var træt af os. - Det må du ikke sige.
Ved du, hvad hun sagde?
"Min regning hos bageren er steget så meget denne måned."
Bare ignorer hende.
Jeg vil ikke ligge nogen til last. Så pakkede jeg.
Salva! Kom her.
- Eller vil du hellere være alene? - Nej da.
Men du kunne have ventet et par dage.
- Er der meget længere? - Nej.
- Nu er vi her. - Er vores hus her?
- Vi står oven på det. - Hvad mener du?
Vi står lige over det.
- En hule! - Det var det bedste, jeg kunne få.
- For himlens skyld, det er en hule! - Kom, Salva.
Hvordan kan vi bo i en hule?
Over 300 familier bor i huler. Det er normalt her i byen.
- Det er der ingen skam i. - Er det vores hus, far?
Ja, det er her.
Bare gå ind.
En hule!
- Gudfader. - Du ville selv flytte her til byen.
Hvad ville folk sige, hvis de så os sådan her?
Jeg kunne ikke nå at hvidte. Det var derfor, I skulle vente lidt.
Det hele roder.
Vi må sætte det i stand.
Mor, kom og se himlen!
Se.
Jeg har gjort rent, så godt jeg kunne.
- Er du glad for, vi er kommet? - Jeg vil ikke byde jer det her.
Tror du, jeg er glad for at byde jer en hule?
- Der var ikke andet at få. - Jeg skal nok få et hjem ud af det.
Men tænk, at din mor ville sige det om brødet foran drengen.
Han elsker det.
Se nu ikke så alvorlig ud. Det klæder dig virkelig ikke.
Far, må jeg begynde at feje?
Jeg vil gerne bestille en taxa.
Øjeblik.
- Hvad er adressen? - Calle Pontón 89.
Calle Pontón 89 i San Lorenzo de El Escorial.
Jeg skal til Paseo del Pintor Rosales 108.
Ja, i Madrid.
Godt. Om et kvarter. Tak.
Så er det en aftale med Cinemateket? Den 18. Om tre uger.
Jeg ved endda, hvad jeg vil have på. Men vi tales vel ved inden da?
- Godt. - Hvad er nu det?
Kan vi ikke kindkysse som gamle venner? Vi har jo røget sammen.
Mercedes ringede.
- Hej. - Det er mig.
- Passer det med Cinemateket? - Ja ja.
- Lad være med at udelukke mig. - Jeg ville da fortælle dig det.
Fint, at de vil vise "Sabor".
Men vil du besvare spørgsmål fra salen?
Det er jeg ikke så vild med. Men jeg vil se, om filmen stadig holder.
Det gør den. Hvis du fortryder, så lad mig klare det.
- Så er det bedre at melde fra nu. - Okay. Farvel.
Jeg går. Er der noget, du har brug for?
- Nej tak. Vi ses i morgen. - Vi ses.
Han var den ensomste mand, Døden nogensinde havde set.
Jeg gik ind i værelset, hvor Johannes var.
Han lå sammenrullet som en kugle. Der var ikke plads til mig.
Da jeg forsøgte at finde plads, vågnede han, og vi elskede.
Men ensomheden sad i mig. Jeg kunne ikke fordrive den fra mit hjerte.
Vi var så tætte, som to mennesker kunne være, men i hver sin verden.
Hej. Ville du ikke lukke op?
Jeg ventede ingen. Jeg har hovedpine.
- Jeg kan gå igen. - Nej, kom ind. Nu er du her.
- Lever du sådan her? I mørke? - Når jeg har hovedpine, ja.
Stakkels dig. Det er sgu noget af et hjem!
- Har du lyst til noget? - Har du en brændevin?
Her er jo fantastisk.
Hvad sker der?
Træk vejret gennem næsen. Gennem næsen.
Vent lidt. Vand. Tag det roligt.
Vent lidt. Træk vejret. Drik.
Pas på. Drik stille og roligt.
Jeg kvæles i ingenting.
Jeg troede, du var ved at dø.
Det går. Det sker indimellem, og det er skrækkeligt.
AFHÆNGIGHED
Mine filmminder har altid været knyttet til aftenens sommerbrise.
Vi så kun film om sommeren.
Filmene blev projiceret på en kæmpemæssig, hvidkalket mur.
Jeg husker især film med vand.
Vandfald, strande, -
- havets bund, floder eller åer.
Alene det at høre vandets rislen gav alle børnene tissetrang.
Og så tissede vi på begge sider af billedet.
Min barndoms biograf lugter altid af tis.
Og af jasmin. Og sommerens brise.
Hvad laver du her?
Jeg læser dig. Jeg har lige læst "Afhængighed".
- Det skulle du ikke have gjort. - For at lave noget. Du var helt væk.
Må jeg tage noget?
Ja ja.
Det ser lækkert ud.
- Den novelle slog mig helt ud. - Det er ikke en novelle.
Hvad det så end er. Teksten kunne uden videre sættes op.
- Tak, men det er ikke dramatik. - Lige meget.
Jeg kunne fremføre den. Jeg kender om nogen til emnet.
Du er på den anden side af den tekst.
Du glemmer, at jeg er skuespiller. Og jeg er god til at lide.
Salvador, jeg har brug for at spille igen.
Jeg er for længst kravlet ned fra min piedestal.
Jeg er i kontakt med Mirador-teatret. Et lille teater ude i periferien.
De vil sætte Cocteaus "Le bel indifférent" op.
Med mænd. For at twiste det. Men jeg vil hellere opføre din tekst.
Lad mig vise dem en kopi af den. Hvorfor skrev du den ellers?
For at glemme alt om indholdet. Men jeg vil ikke tale om det.
- Må jeg beholde resten? - Jeg er ikke nogen pusher.
Du får det af mig. Men vær nu påpasselig med det.
Dem, der opdager det sent, er de værste. Og du er hooked.
- Tænk nu over det med Mirador. - Ja ja.
- Fik jeg jaget hovedpinen væk? - Fuldstændig.
Der kan du bare se.
Er han på vej?
- Du har arrangeret alt det her. - Han elskede da restaurationen.
- Hvor er toiletterne? - Hvorfor ringer du ikke til ham?
- Kommer der en spørgerunde? - Ja. Instruktøren er på vej.
Cinemateket.
Giv mig den.
Jeg fatter det ikke! Du arrangerer alt det her, og så kommer du ikke.
- Det var bøvlet at låne den jakke. - Så gå du.
- Alene? - Jeg vil ikke ses sådan her.
Det er sgu ikke nogen skønhedskonkurrence!
Jeg vil ikke ses fuld og stammende.
Når du træder op på scenen, styrer du situationen.
- Den, du har været... - Det var dengang. Og uden heroin.
- Salvador, hvor er du? - Hjemme.
Stadigvæk? Filmen er slut. Folk venter på dig.
Jeg har Salvador Mallo her.
Vi havde tænkt os at tage afsted. Jeg er sammen med Alberto Crespo.
Hovedrolleindehaveren Alberto Crespo. Vil I klappe, så de hører jer?
Det kan måske få dem herned.
- Lytter hele salen med? - Ja, Salvador.
Jeg vil sige undskyld til publikum. Jeg blev dårlig i sidste øjeblik.
Jeg er sammen med Alberto Crespo. Han er blevet for at se til mig.
En hånd blev rakt op her.
Det er et spørgsmål til instruktøren.
Hvad synes du om Alberto Crespos præstation i filmen?
Nogle siger, at du ikke var tilfreds, og at I ragede uklar.
Kunne du høre spørgsmålet?
Ja, jeg kunne.
Jeg har læst, at efter "Sabor" skændtes I og sås aldrig derefter.
Det er sært, som tiden ændrer alt.
Jeg genså filmen for en måned siden.
Jeg synes, Albertos præstation er blevet meget bedre med årene.
Hvad kunne du ikke lide ved den?
Den var for tung. Den havde en dødbringende rytme.
Jeg havde skabt en dynamisk karakter. En sjov, bidende kokainmisbruger.
Alberto havde ikke den lethed. Ikke fordi han ikke kunne, -
- men fordi han tog det modsatte stof, heroin.
Rytmen i hans fortolkning var for alvorlig. Tekstens humor forsvandt.
Men nu synes jeg, at den tyngde, han kom med, passer til karakteren.
Den tilføjer substans.
- Hvor vover du?! - Ja, så er det sagt.
Tag dig i agt!
Jeg lader dig ikke ydmyge mig en gang til.
- Hvem fanden tror du, du er? - Jeg sagde bare sandheden.
Du lovede at holde dig fra heroinen.
Derfor gav jeg dig rollen! Men du løj!
Jeg måtte sige det en dag.
Du er kraftedeme sindssyg.
Jeg giver ham alle beskederne.
Han er begyndt at undgå mig. Har han det okay?
Han spiser ikke meget og er tit ved at kvæles.
Blend al hans mad.
- Går han ud? - Det tror jeg ikke.
Men han går nogle runder i huset.
Jeg så hytteskoene ved døren. Dem hader han.
Han går i dem, selvom han har mange sneakers.
Maya, sig, at du gerne vil binde dem for ham.
Det må være svært for ham at klare snørebåndene.
Det har jeg sagt, men han vil ikke have mig til det.
Han skammer sig nok. Jeg har ondt af ham og ved ikke, hvad jeg skal gøre.
Smil til ham, og tag dig godt af ham.
Hvis du ser noget mærkeligt, så ring til mig.
Alt her er mærkeligt.
- Kan jeg hjælpe dig med noget? - Det ved jeg ikke.
Hvad vil du have?
En dosis.
Ti euro.
- Ti euro? - Ja.
Giv mig noget ordentligt. Så kommer jeg igen.
- Giv mig pengene. - Først når du kommer med varen.
Kontant. Lige nu.
Vent her.
Jeg slår dig ihjel!
Se, hvor den lille dreng læser.
- Hej. Kan du også skrive? - Ja.
Hvor meget skal du have for at skrive til min tante i Bilbao?
- Det ved jeg ikke. - Hvad sker der her?
Vi spurgte, om han vil skrive et brev for os. Min kæreste er analfabet.
- Fordi jeg arbejder dagen lang. - Hvis du ikke altid tegnede...
- Er du håndværker? - Og maler.
Sikke en skam. Så smuk og så analfabet.
Salvador kan lære dig at læse og skrive. Kan du ikke?
Når du har fyraften.
Bare kom, når det passer dig.
- Kan du også lære mig matematik? - Ja.
De fire regningsarter, så ingen kan snyde dig.
I den verden, vi lever i, går det ikke an at være analfabet.
Jeg henter papir og pen til brevet.
- Hvor meget skal det koste? - Ikke noget.
Men du er jo håndværker, så hjælp mig med at gøre køkkenet færdigt.
- Når det passer dig. - Jeg kan kun om søndagen.
Søndag er fint. Så lærer Salvador dig at læse, skrive og regne.
- Og brevet får I gratis. - Tak.
A, B...
C, D...
Eduardo, hvornår laver du håndvasken? Jeg må vaske alt i baljen.
- Jeg vil gøre væggen færdig først. - Vasken haster mere.
Jeg har vænnet mig til, at malingen skaller af.
Salvador giver mig mange lektier for. Jeg kan ikke nå det.
Hvis han vil læse og skrive, skal han altså kunne alfabetet.
Godt, Eduardo. En gang til.
A...
B, C...
F, J...
Nej, Eduardo.
Det er F, G, H, I, J, K.
- Du sagde det rigtigt lige før. - Der er også mange bogstaver.
Ikke klynke. Sådan er det.
Nej, sådan holder man ikke på den. Giv mig blyanten.
Se her. Man skal holde den sådan. Nu prøver du.
- Sådan her? - Ja.
Nej, Eduardo. Klem ikke så hårdt om den. Et lettere tag.
- Jeg er lidt nervøs. - Det går meget bedre sådan her.
Kan du lide at tegne? Så lærer du hurtigt at skrive.
Det er som at tegne, bare med bogstaver. Prøv selv nu.
Sådan.
Læs sætningen op.
Én...
hellig...
katolsk...
apostolsk...
Én hellig, katolsk, apostolsk.
Hvem er det?
Spanien. Hvem ellers?
Skriv nu det hele.
Udmærket, Eduardo. Du er blevet meget hurtigere.
Der er en hel stak invitationer. Du skulle tage at komme mere ud.
- Cecil Beaton. - Jeg går gerne med.
Balletsæsonen er startet. Dimitris Papaioannou og Jan Fabre danser.
Teatersæder er så ukomfortable for mig.
Jeg vil ikke gå midt i forestillingen.
- Har du været hos doktor Galindo? - Nej. Jeg er træt af læger.
Hvordan skaffer du så oxycodon?
En ven skaffer det til mig. Hans mor er apoteker.
Den her bog er kommet til dig.
"Hvordan man stopper modkultur"? Det må guderne vide...
Guggenheim spørger, om du vil udlåne to Pérez Villaltas-værker.
Sig nej. De malerier er mit eneste selskab. Jeg bor med dem.
Undskyld.
Hej.
Fortsæt. Ja.
Ja, jeg lytter.
Jeg må løbe nu.
Det kommer ikke dig ved, hvor jeg er.
- Er der noget galt? - Nej.
- Luis og jeg skal skilles. - Jeg vidste ikke, det gik dårligt.
Jeg ville ikke belemre dig med det. Det er gået dårligt i et stykke tid.
Og nu, hvor jeg er så meget hjemme, kan jeg ikke længere lade som om.
Det er jeg ked af.
Hvis det er okay, vil jeg gerne blive ved med at besvare dine mails.
- Folk kan godt lide at få svar. - Men de får altid et nej.
Du har for meget tid til at granske dine dårligdomme.
- Brug din hjerne til noget andet. - Jeg vil gerne lave noget, men...
Du kunne skrive.
Du har masser af dokumenter med idéer, du kan udvikle.
Det bliver alligevel ikke en film.
Jeg kan ikke lave film i den her tilstand.
Uden film giver mit liv ingen mening. Sådan ligger landet.
Ring til mig. Hvad du end har brug for.
Jacinta, hvor er hulen dog smuk!
Og lyset vælder ind.
Nogle gange regner det.
Du må ikke være egoistisk. Bønderne har brug for regnen.
- Det er sandt. - Naturligvis.
Salvador, siden din mor fortalte mig, at du som niårig er lærer, -
- tænkte jeg, at du er en af Guds drenge.
Han er forud for sin alder.
Kan du lide at undervise? Og vil du gerne studere?
- Ja, meget. - Hvorfor?
For at lære mere og kunne undervise i mere.
Udmærket.
Det må da siges at være et kald.
- José Maria skal nok ordne det. - Mange tak.
Næste år skal du på præsteseminariet og få din eksamen der.
Du skal opføre dig godt. Ikke alle får friplads.
- Er det sikkert, at han får det? - Ja. Bare rolig.
Nu må du ikke skuffe mig. Du er en af de udvalgte.
Nå. Jeg skal på flere besøg i dag.
- Vil De ikke have mere juice? - Nej tak. Det smagte dejligt.
- Væggene er smukt kalkede. - Ja, de er blevet pænere.
- Jeg må sige, at jeg misunder dig. - Mig?
Du bor i en katakombe ligesom de første kristne.
Ja, sådan bor vi.
- Skal jeg komme og sy på søndag? - Ja. Jeg venter dig.
- Mange tak. - Ingen årsag.
Mor? Er seminariet der, hvor man bliver præst?
Ja.
Vil du have en kartoffelomelet, søde skat?
- Jeg vil ikke være præst! - Det behøver du heller ikke blive.
- Hvorfor skal jeg så på seminarium? - Kun der må de fattige studere!
Hvad kan jeg stille op?
Salvador! Salvador?
Salvador!
Den dreng!
Salvador. Kom så ned.
- Kom ned. - Jeg vil ikke på seminariet.
Kun til du har fået din eksamen.
Vi skal sørge for, du får en karriere. Så du ikke ender som far.
Jeg vil ikke. Jeg vil blive her.
Og hvad vil du lave her?
Knokle dig selv ihjel på markerne eller byggepladserne?
Jeg vil ikke være præst.
Jeg finder livet usmageligt. Som en nytteløs medicin.
Jeg kan se for mig, -
- hvor let det ville være at slippe for det trummerum, -
- hvis jeg havde viljestyrken til virkelig at give slip.
- Hvem er det? - Det er mig.
Skrid.
Gå, eller jeg tilkalder politiet.
Jeg vil give dig ret til at opføre "Afhængighed".
- Det tror jeg ikke på. Gå med dig. - Det er rigtigt.
Jeg har en kopi af teksten her. Luk mig nu ind.
Hvis du snyder mig, tager du herfra i endnu dårligere forfatning.
Sultestrejker du?
Vil du stadig opføre Cocteau på Mirador?
Ja. Men jeg tvivler meget på projektet.
Teksten er virkelig smuk, men forældet.
Hvis du giver mig "Afhængighed", satser jeg kun på den.
Så må jeg sige det til Mirador.
Her er den.
- Hvorfor har du ombestemt dig? - Jeg begyndte at redigere den...
- Lav først en kop te til mig. - Selvfølgelig.
Ellers noget?
Jeg vil ikke krediteres. Mit navn skal ikke stå der.
- Fint nok. Vil du instruere? - Nej.
Det ville være godt.
Lad dem på teatret læse den og se, om de er interesserede.
Men giv dem ikke mit navn.
- Hvem har så skrevet den? - Dig.
- Eller vi kan finde et pseudonym. - Nej nej. Jeg sætter mit navn på.
Men jeg forstår ikke hvorfor.
Det er bekendelseslitteratur. Jeg vil ikke identificeres.
Hvad angår scenografien, foreslår jeg en tom scene.
Kun en skærm og en stol.
Hvis du ikke ved, hvad du skal gøre med arme og hænder...
Det ved jeg.
Efter redigeringen er den blevet lidt melodramatisk.
Jeg er melodramaets mester. Mine år i Mexico kommer mig til gode.
Det er derfor, jeg nævner det. Undgå det sentimentale.
Græd ikke, som skuespillere altid vil.
Den bedste skuespiller er den, der kæmper for ikke at græde.
Lad mig give dig et kys.
Hvis det er okay, går jeg i gang med det samme.
Bare lad, som om du er hjemme. Jeg har en masse blade fra 80'erne.
Du er i nogle af dem, klædt ud som kvinde.
Det er ellers en glemt tid.
Men giv mig først lidt og også din pushers adresse.
Jeg skal nok selv hente det.
Det behøver du ikke. Nu bringer de ud, som var det en pizza.
Lighter.
- Her. - Nej. Ikke endnu.
- Hvorfor ikke? - Jeg har sat forbruget ned.
- Kun nok til, at jeg kan arbejde. - Kan du det?
Hvorfor tror du, jeg er her endnu?
Jeg holder op og falder i igen.
Det er slaveri.
Men den her tekst er vigtig for mig. Jeg vil være så clean som muligt.
Jeg vil ikke miste det mindste af den følelse, du har lagt i de sider.
- Vil du komme og se mig? - Det ved jeg ikke. Nok ikke.
Denne gang er det ikke Shakespeare, Tjekhov eller Lorca.
Jeg spiller dig.
Hvis du spiller dårligt, vil jeg få det forfærdeligt.
Og hvis du spiller godt, vil jeg få det endnu værre.
Min barndoms biograf lugter altid af tis...
Og jasmin.
Og af sommerens brise.
Jeg mødte Marcelo på et overfyldt herretoilet.
Det var ikke første gang, jeg så ham.
Men det var den nat, da vi strejfede hinanden i farten, -
- at jeg opdagede, jeg kunne lide ham.
Vi lå i sengen hele den weekend.
Pludselig var der gået et år, -
- og vi kunne ikke længere leve uden hinanden.
Det var i 1981. Og Madrid lå for vores fødder.
En dag opdagede jeg, at Marcelo var blegere end sædvanligt.
Han havde tabt sig.
Og han var udtæret.
Jeg spurgte, om han ikke havde det godt, -
- og han indrømmede, at han var begyndt at eksperimentere med heroin.
Jeg var overrasket, for jeg havde aldrig taget heroin.
Jeg drak og sniffede kokain ligesom alle andre, men aldrig heroin.
Noget sagde mig, at det var en dårlig idé.
Jeg sled mig selv op. Jeg skrev hele natten, -
- spillede i musikforestillinger, sang i en parodi på et punkband, -
- forberedte og indspillede min første film. Den blev en succes.
Jeg indspillede min anden film. Jeg havde dødtravlt og sov aldrig, -
- mens Marcelo sygnede hen på sofaen. Eller låste sig inde på badeværelset.
Eller gik ud til steder, jeg ikke kendte.
Hver nat gik jeg frem og tilbage og lyttede intenst efter døren.
AFHÆNGIGHED
- Her er dine billetter. - Tak.
Madrid var blevet en svær arena, som tyrefægterne siger.
Så vi rejste nonstop -
- for at komme væk fra Madrid så meget som muligt.
De første dage var de værste.
Da Marcelo tog en kold tyrker, passede jeg ham. Og jeg skrev.
Jeg ved ikke, hvordan jeg kunne, men jeg skrev.
Marcelo var meget ung. Abstinenserne fortog sig på bare tre-fire dage.
Så gik vi ud i gaderne og havde det sjovt.
Jeg husker Elfenbenskysten.
Muskuløse unge mænd, der vaskede tøj ved floden på store dæk.
Malécon i Havana.
I dagslys og om natten.
Det gamle Havana, hvor trommernes evindelige rytme bankede blidt.
Jeg husker Mexico City.
Marcelo og jeg, døddrukne, -
- der lytter til Chavela Vargas' "La noche de mi amor".
De rejser, hvis eneste formål var at flygte fra Madrid, -
- fra heroinen, -
- blev min vigtigste skole.
Rejserne inspirerede -
- til de historier, som jeg fortalte mange år senere, -
- og de farver, der skulle oplyse dem.
Men vi kunne ikke rejse resten af livet.
Før eller siden måtte vi hjem til Madrid.
Og Madrid var et minefelt. En blindgyde.
Jeg var desperat og anede ikke mine levende råd.
Jeg kunne kun finde ud af at gentage mig selv.
Vi gentog begge os selv i tre lange år.
Jeg troede, min kærlighed var stærkere end hans afhængighed.
Men det var den ikke.
Kærlighed er ikke nok.
Måske kan den flytte bjerge.
Men den er ikke stærk nok til at redde den, du elsker.
Under den hvidkalkede mur, hvor min barndoms film tonede frem, -
- bad jeg til, at heltinderne ikke ville komme noget til.
Men det hjalp ikke.
Det hjalp hverken Natalie Wood eller Marilyn.
Nu forsøgte jeg at redde Marcelo og redde mig selv.
Hvis Marcelo blev reddet, var det langt væk fra mig.
Jeg blev i Madrid.
Og filmen reddede mig.
Kom ind.
Hej.
- Godaften. - Godaften.
Kom bare ind.
- Har vi mødt hinanden før? - Ja.
Jeg husker dig ikke.
Det er længe siden. Da du var ved at indspille "Sabor" med Salvador Mallo.
- Undskyld, men det husker jeg ikke. - Vi mødtes to-tre gange.
Jeg er Federico. Marcelo i din monolog.
- Kunne du lide stykket? - Det ved jeg ikke.
"Kunne lide" rammer ikke rigtigt. Det gjorde stærkt indtryk på mig.
- Du græd, gjorde du ikke? - Jo, det gjorde jeg vist.
Sæt dig. Du har nok et par spørgsmål til mig.
Lever Salvador stadig?
- Hvordan gik det i aften? - Rigtig godt. Fuldt hus.
- En skam, teatret ikke er større. - Kun godt. Det gør det mere intimt.
Denne gang kom der en meget intim tilskuer.
Jeg siger hvem, hvis du lover at se stykket.
Hvem var den intime tilskuer?
- Federico. - Hvem?
Federico Delgado. Din Marcelo. Han kom op i min garderobe.
- Genkendte han teksten? - Hvert et ord.
Han bad om dit nummer og din adresse.
- Og du fortalte ham ikke andet? - Nej.
Jeg sagde intet om, at du ryger heroin.
Tak. Jeg kommer og ser dig en aften.
- Salvador? - Ja.
Er det dig? Jeg kan ikke genkende stemmen. Det er Federico.
- Federico. - Jeg er i Madrid.
Hvad laver du her?
Har advokatmøder angående en arv. Jeg rejser i morgen.
- Jeg vil gerne se dig. - I lige måde.
Men jeg er gået i seng.
- Kan vi ses i morgen? - Måske ved middagstid?
- Jeg har møder om eftermiddagen. - Perfekt.
Jeg ville høre, hvordan du har det.
Jeg er gammel.
Kun fem år ældre end mig.
- Og hvordan har du det? - Nu har jeg det bedre.
Da jeg forlod teatret, var jeg knust.
Jeg så "Afhængighed".
- Hvordan fandt du frem til stykket? - Ved et rent tilfælde.
Jeg gik en tur for at se vores gamle gade. Jeg var ved vores hus.
Nå, sådan. Teatret ligger kun lidt derfra.
Jeg gik ind for at fordrive tiden, og fordi jeg huskede Alberto Crespo.
- Så røg du hovedkulds ned i... - Ja. Hovedkulds.
Jeg kan ikke undskylde nok. Jeg vidste ikke, hvordan du havde det.
At du led så meget.
- Det var en god skole. - Hvad?
Du behøver ikke undskylde.
Jeg gjorde intet, jeg ikke selv ville.
Jeg forsøgte at hjælpe dig, så godt jeg kunne.
Jeg skylder dig tak. Og jeg vil gerne vise dig min taknemlighed.
Jeg tror ikke, jeg kan falde i søvn nu.
Giv mig 20 minutter til at bade og skifte, og så mødes vi her hos mig.
Aftale.
- Ja? - Det er Federico. Må jeg komme ind?
Hvor er det længe siden. Kom her.
Meget længe siden.
Ville du kunne genkende mig på gaden?
Jeg skulle nok kigge en ekstra gang, men ja. Du har de samme øjne.
- Jeg er ked af, jeg jagede dig op. - Det gør ikke noget.
Det ligner et museum.
Jeg har investeret hele min indtægt i huset og i kunst.
Jeg giver dig en rundvisning. Hvad vil du have?
- Hvad som helst. Tequila? - Ja, tequila.
Til minde om Chavela.
Da hun blev nævnt i monologen, kunne jeg ikke holde tårerne tilbage.
Godt. Tequila til minde om Chavela. Og for at fejre vores genforening.
Jeg elsker dit hus.
- Hvor bor du nu? - I Buenos Aires.
Havde du ikke en onkel der?
Jo. Jeg flyttede dertil i 85.
- Så tidligt? - Ja.
Vil du have en opdatering før eller efter vores skål?
- Skål. - Skål.
Opdatering.
Da vi gik fra hinanden, boede jeg et par år hos mine forældre.
Dengang gik heroinruterne ikke gennem Argentina.
Så jeg rejste over til min onkel.
Der kunne man ikke skaffe heroin. Det var den bedste måde at stoppe på.
Så mødte jeg Lucretia, min kone, og vi blev gift.
Nu har jeg to voksne sønner og min egen restaurant.
Jeg har kun været i Galicien for at besøge mine forældre.
Det er første gang, jeg er vendt tilbage til Madrid.
Som du sagde i din monolog, er Madrid blevet en svær arena for mig.
Et minefelt.
Det er en skam, at det var her, du boede.
Jeg havde brug for Madrid.
Og jeg havde brug for dig. Men ikke under de vilkår.
"Kærlighed er ikke nok til at redde den, man elsker."
Vi skal ikke tale om monologen. Den er så sørgmodig.
Jeg fik det bedre, da du sagde, at mens du passede mig, -
- udviklede du dig som forfatter og filmskaber.
Følte du virkelig det?
Du var ikke en kæp i hjulet, Federico.
Tværtimod.
Du fyldte mit liv, som ingen og intet har gjort det siden da.
Så du har ikke været i Madrid siden dengang?
Men jeg har fulgt hele din karriere.
Og jeg elskede, -
- når jeg genkendte noget i en scene, der var inspireret af os.
Alle dine film var en stor begivenhed i mit liv.
Jeg var stolt af, at du blev verdensberømt.
Du er den eneste spanske instruktør, min familie kender.
Din nye familie.
Ja.
Ved de ellers noget?
Du mener om os?
Ja, Lucretia, min kone... Min ekskone, vi er separeret.
Jeg nævnte ikke dig. Sagde kun at jeg var sammen med en mand i tre år.
Og jeg fortalte min ene søn det for at opmuntre ham.
Med tiden skal han vide, det var dig.
Han er filmelsker og vil aldrig tilgive mig, hvis jeg ikke siger det.
- Er du sammen med en nu? - Ja.
- Er du? - Nej.
- Mand eller kvinde? - Kvinde.
Mine oplevelser med mænd endte med dig.
- Hvordan skal jeg tage det? - Tag det som en kompliment.
Det er Mauro. Den yngste.
Og det er Federico. Han er 22 år nu.
- Han ligner dig. - Det er ham, jeg har fortalt det.
De er begge meget kønne.
Du må komme til Buenos Aires. Du vil helt sikkert blive inspireret.
Du skal møde min familie. Spise i restauranten.
Så drikker vi os fulde.
For de gode, gamle dage.
Skal jeg blive og gå i seng med dig?
Meget gerne, men vi må hellere ende vores historie, som Gud vil det.
Pyt med Gud.
Vores historie kan lige så vel ende i morgen som i dag.
Det glæder mig i hvert fald at se, -
- at jeg stadig kan tænde dig.
- I lige måde. Du er også tændt. - Ja. Gå så med dig.
- Gå. - Ja, jeg går.
Du har ret.
Som altid.
Husk nu, at du har lovet at besøge mig i Buenos Aires.
Kom godt hjem.
- Tak, fordi du kom. - Jeg ringer og minder dig om det.
Ja, Salvador.
Kan vi godt tale nu?
Jeg vil gerne til doktor Galindo snarest muligt.
- Hvad har du taget? - Kun noget beroligende og tequila.
Nu tager jeg min tilladte dosis knuste piller med drikkeyoghurt.
- Vil du også til gastroenterologen? - Ja. Snarest muligt.
- Okay. - Farvel.
- Salvador Mallo. - Ja.
Bare kom med mig.
- Goddag, doktor. - Goddag. Kom indenfor.
- Tak, fordi du fandt tid til os. - Ingen årsag.
Lad høre, Salvador.
Mine rygsmerter er ulidelige. Oxycodonen hjælper nærmest ikke.
Vi må justere din medicinering. Hvorfor kom du ikke noget før?
- Jeg var helt nede i kulkælderen. - Meget deprimeret.
Hvordan har du så klaret smerterne?
Jeg begyndte at tage heroin.
- Vil du blive ved med det? - Nej. Derfor sidder jeg her.
- Hvor ofte tog du det? - Hver anden eller tredje dag.
Til sidst hver anden dag. Jeg røg det fra stanniol.
- Hvornår gjorde du sidst det? - Forleden aften.
- Vil jeg opleve abstinenser? - En smule.
Med en hensynsfuld og kontrolleret afgiftning bliver det ikke slemt.
- Hensynsfuld og kontrolleret? - Det kalder man det.
- Har du nogen til at hjælpe dig? - Ja ja. Jeg er hos ham.
Hvordan har du klaret smerterne den sidste dags tid?
Med smertestillende piller og rå viljestyrke.
Den viljestyrke får du brug for.
Din hjerne kender heroinens effekt og glemmer den ikke.
- Får du stadig piller mod hovedpine? - Ja. Og mod alt det andet.
Astma, blodtrykket, søvnløshed...
Men jeg har mest brug for hjælp til rygsmerterne.
Og til at få en plan for, hvad jeg skal tage. Også mod migrænen.
Rygsmerterne og hovedpinen lammer mig fuldstændig.
Det forstår jeg godt.
- Er du i gang med et nyt projekt? - Ja. At højne min livskvalitet.
Jeg mente nu arbejdet.
Du vil have godt af at have lidt travlt.
- Savner du det ikke? - Jeg tænker på det hver dag.
Men det handler ikke om, om jeg savner det eller ej.
Det er fysisk hårdt at lave film. Det er jeg desværre ikke i form til.
- Det er faktisk mit største problem. - Det er lykkedes for sygere folk.
Det ved jeg. Men jeg har ikke kunnet klare det.
Min mor døde for fire år siden. To år senere fik jeg rygoperationen.
Jeg er stadig ikke kommet mig over nogen af delene.
- Jeg har brug for hjælp. - Fint.
Du får noget andet i stedet for oxycodon.
Du vil tænke meget på heroin. Du skal passe rigtig godt på.
Ja.
Jeg giver dig recepterne og instrukserne.
- Må jeg gå ud og strække benene? - Gør bare det.
- Tusind tak, doktor. - Selv tak.
- Lad os nu se... - Der er også noget andet.
- Noget andet? - Salvador er tit ved at kvæles.
For en time siden, da vi kom til hospitalet, -
- tog han lidt vand, og jeg troede, han var ved at dø.
Gastroenterologen fandt en knude, der trykkede på spiserøret.
Derfor kvæles han så let. Vi ved ikke, hvad det er.
- Kender han selv resultatet? - Nej.
De har bestilt en scanning for at være helt sikre.
Men gastroenterologen kunne ikke udelukke, det er en tumor.
Skal jeg fortælle ham det?
Nej. Spar ham for de to døgns ængstelser.
Ring til mig, når du har resultatet af scanningen.
Mercedes... Er du sød at række mig skrinet?
Tak.
Jeg er meget rørt over, at du lader mig få din mors værelse.
Jeg kommer med lidt kage.
Jeg spiser ikke de sorte madeleinekager.
Det er fuldkornsmel.
En dag kommer du med lucernespirer, fordi man nu påstår, de er sunde.
Vil du så ikke drikke mælken? Prøv nu.
Senere. Sæt dig ned.
- Hvad laver du? - Forsøger at vikle rosenkransen ud.
- Lad mig hjælpe dig. - Nej. Det kan du ikke finde ud af.
Kan du huske, hvordan jeg vil ligge i kisten?
Hvis du er i landsbyen, så ring til Petra.
Hvis jeg dør her, hvilket jeg ikke håber, -
- så få hjælp af Maya og Mercedes.
- Behøver vi tale om det nu? - Ja.
Om hovedet...
det sorte silketørklæde for at vise, at jeg er enkefrue.
Lad mig hjælpe dig.
Nu skal jeg.
Sådan. Og som Jesus fra Medinaceli skal du bære et skærf om livet.
Netop.
Og så lægger du rosenkransen i mine hænder.
Den gamle. Du skal beholde den nye.
- Vil du ikke hellere have den nye? - Nej.
Jeg vil være barfodet.
Hvis de binder mine fødder for at brænde mig, så bind dem op.
Der, hvor jeg skal hen, vil jeg træde med lette fjed.
Kan du huske den pen?
- Selvfølgelig. - Din far gav mig den.
Med den skrev jeg alle kærestebrevene til ham.
Hvad er det for et æg i træ?
Hvor har jeg stoppet mange strømper med det æg.
- Det er den mindst værdifulde skat. - Giv mig det.
Her. Nu har du arvet det.
Jeg har tænkt meget på hende den sidste tid.
Det er første gang, du har sagt, at du ikke er kommet over hendes død.
Jeg tænker også meget på min barndom. Når jeg døser, og det gør jeg tit, -
- tænker jeg altid på min mor.
Du har aldrig brugt hende eller din barndom i filmene.
- Mor ville ikke bryde sig om det. - Tror du ikke?
Det sagde hun selv på hospitalet.
Dine ben er så glatte, mor.
Sådan er det i min familie. Der har ingen åreknuder.
Det er nu en skam, min ven.
- Hvad? - At du ikke får en god alderdom.
- Hvorfor ikke? - Du slægter fars familie på.
Mor, altså. De ting, du siger... Har du sovet godt?
Nogenlunde. Jeg var sammen med min nabo, Lola, hele natten.
- Her på din stue? - Nej da.
I drømme. Jeg drømte om hende hele natten.
Jeg var lige kommet til landsbyen.
Jeg hørte Lola banke på som altid, når hun hørte mig komme fra Madrid.
Selvom det var en drøm, kunne jeg godt huske, Lola er død.
Men jeg lukkede op.
Og der stod hun og lignede fuldkommen sig selv.
Bare en smule gennemsigtig.
Men jeg var ikke bange. Jeg sagde:
"Lola, jeg formoder, at du ikke har det godt, -
- og at jeg skal gøre dig en tjeneste.
Men du må sige mig hvad. Så lover jeg at gøre det."
"Nej, Jacinta, jeg har det godt," svarede hun.
"Hvordan kan du have det godt? Så ville du da ikke vise dig."
"Jeg viser mig for dig, fordi det ville gøre mine døtre forskrækkede."
"Men hvorfor komme til landsbyen, når her er så koldt?"
"Jeg mærker ikke længere kulde og varme," -
- svarede hun.
"Og intet sted er rarere end dit hus."
"Det har du ret i," sagde jeg.
Og hvad mere?
Læg ikke ansigtet i fortæller folder. Det skal ikke med i dine film.
Jeg kan ikke lide, at mine naboer er med. Jeg kan ikke lide autofiktion.
- Hvad ved du om autofiktion? - Du forklarede det i et interview.
Mine naboer vil ikke vises frem.
De synes, du gør dem til bondeknolde.
Hvad du dog ikke siger! Jeg behandler dem med respekt og hengivenhed.
Jeg taler altid om dig -
- og siger, at du og naboerne gjorde mig til den, jeg er.
Jeg skylder jer alt.
De kan ikke lide det.
Skal vi gå en tur? Du har ikke rørt dig hele dagen.
- Jeg har ingen steder at gå hen. - Det har du nu.
Vi går ud i gangen.
Sådan.
Du har ikke været en god søn.
- Har jeg ikke? - Nej.
Du tilgav mig aldrig tiden på seminariet og ville hævne dig.
Jeg ville heller ikke have dig på seminariet.
- Men vi var fattige. - Jeg ville ikke derhen.
Men at tale om hævn... Hvor kan du tro det?
Så snart du fik din eksamen, ville du til Madrid.
Og da din far døde, spurgte jeg, om du ville have mig boende.
Men det gled du af på.
Du sagde, du levede et liv, du ikke kunne dele med mig.
Og det var sandt. Men du misforstod min mening.
Jeg forstod det udmærket.
Jeg er meget dårlig til bens, men mit hoved er helt klart.
Når jeg ikke var ude at rejse, filmede jeg.
Du ville ikke bryde dig om at sidde alene i en lejlighed i Madrid.
Jeg ville have passet dig. Jeg ville tilpasse mig som så mange gange før.
Men du ville ikke have mig her. Og det sårede mig.
Mor...
Jeg er meget ked af, at jeg ikke har været den søn, du ønskede dig.
Når du sagde, "hvem er det, drengen slægter på?", -
- sagde du det ikke ligefrem med stolthed i stemmen.
Det gik op for mig, -
- at jeg svigtede dig bare ved at være den, jeg er.
Det er jeg ked af.
Ræk mig Sankt Antonio.
Her.
- Jeg vil bede for dig i aften. - Tak.
- Salvador. - Ja.
Jeg satte dig i verden -
- og slavede for, at du skulle få et godt liv.
Det ved jeg, mor.
Tag mig med til landsbyen. Det er mit sidste og eneste ønske.
Okay.
Vi to tager til landsbyen.
Sammen med Maya, så hun kan gøre rent.
Jeg vil passe dig dag og nat. Denne gang vil jeg ikke svigte dig.
Men jeg kunne ikke holde mit løfte.
- Dagen efter blev hun igen indlagt. - Du gjorde, hvad du kunne.
Ja.
Men hun ville dø i landsbyen.
Og jeg lovede, at vi skulle dertil.
Den stakkels kvinde døde på intensivafdelingen.
Alene.
Du er inviteret til at tale på en konference i Island. Det giver godt.
- Hvorfor er jeg så populær i Island? - Det forstår jeg heller ikke.
Det her er fra et lille galleri. Jeg beholdt det, fordi tegningen er fin.
- Salvador Mallo. - Ja.
Værsgo.
Kom herhen.
Sæt dig langsomt, mens jeg løfter dine ben, -
- og læg dig forsigtigt ned.
- Hvornår kommer din mor? - Til frokost.
Når hun syr for den hellige dame, bliver hun der hele formiddagen.
Godt.
Godt, Salvador. Sid stille. Bliv der.
Kan du holde bogen med begge hænder?
Sådan.
Løft hovedet.
- Hvad synes du? - Den er rigtig flot.
Jeg vil tage den med hjem og gøre den færdig.
Ja.
Må jeg godt vaske mig lidt? Se mig lige.
Ja. Jeg henter sæben.
- Her. - Tak.
Salvador? Vil du komme med et håndklæde?
Jeg kommer.
Du er jo skoldhed. Du må have fået solstik.
- Hvad er der sket? - Han har fået for meget sol.
- Jeg sad og læste... - Opdagede du ikke, at solen brændte?
Det lagde jeg ikke mærke til.
- Og hvad med dig? - Jeg blev færdig med fliserne.
Han besvimede, og jeg bar ham i seng.
- Besvimede du? - Lidt. Jeg blev svimmel.
I guder. Bliv der. Jeg laver et eddikeomslag.
- Og hvor er din far? Nede på baren? - Ja.
Han sagde, han ville blive hjemme.
- Hvorfor står baljen her? - Jeg ville vaske mig.
Kunne du ikke gøre det derhjemme?
Det er hårdt for mig at bære vandet hertil.
Jeg var meget beskidt. Jeg skal nok hente vand og tørre op på gulvet.
- Bare hent vand. Så tørrer jeg op. - Fliserne blev rigtig flotte.
Ja, meget. Tak.
Jeg henter vand.
Bare rolig, der er ikke nogen tumor.
Det er udelukket.
Men der er noget galt. Jeg kvæles i selv puré.
Du lider af dysfagi, og det skyldes Forestiers sygdom.
Du kan se det tydeligt her.
Det hvide her ved ryghvirvlerne er en osteocyt, en forbening.
Her kan du se spiserøret blive trykket ind af forbeningen.
Nærmest ingen mad kan passere, ikke engang flydende.
- Derfor er du ved at kvæles. - Hvorfor vokser knoglen sådan?
Forestiers sygdom er sjælden, og vi kender ikke årsagen.
Vi ved, den påvirker sener, ledbånd og led.
De bliver forkalkede.
I dit tilfælde er rygsøjlens forreste senebånd forkalket.
- Er der noget, man kan gøre? - Bortoperere forkalkningen.
Bare rolig, det er ikke noget stort indgreb.
Gastroenterologen og kirurgen kan fortælle mere om det.
Goddag.
- Er du interesseret i akvarellen? - Jeg vil gerne købe den.
- Hvem er kunstneren? - Anonym.
- Næsten alle værkerne er usignerede. - Hvordan er den endt her?
Den er fra et loppemarked i Barcelona.
Det er et af mine yndlingsværker.
Og du aner ikke, hvem kunstneren er?
Der er skrevet noget på bagsiden.
Men alt her er af anonyme kunstnere, som ikke engang ved, de er kunstnere.
Kære Salvador. Jeg sender tegningen hjem til dig, -
- for jeg har ikke skolens adresse.
Det glæder mig at skrive til dig. Det har du lært mig.
Og jeg er meget taknemlig. Jeg arbejder i Conchitas onkels butik.
Jeg er meget god til tal. Alt takket være dig.
Her er rart, men jeg savner livet i hulerne. Og især dig.
Hver gang jeg skriver, tænker jeg på din hånd, som fører min.
Du lærer nok en masse på skolen, læser bøger og ser mange film.
Her er min adresse i Bilbao. Måske vil du skrive og fortælle om det.
Din elev, Eduardo.
Salvador. Du skal klæde om om en halv time.
Sig til, når det er tid.
DEN
FØRSTE
LÆNGSEL
Hvad skete der med tegningen?
Eduardo sendte den til Paterna, så min mor må have fået den.
Jeg var jo på den katolske skole. Hun hverken sendte eller nævnte den.
Vil du lede efter ham?
- Eduardo? - Du kunne google ham.
- Tage til Paterna og spørge rundt. - 50 år senere?
Det er en god idé til en historie, og måske skriver jeg den.
Men jeg vil ikke lede efter ham.
- Hvordan endte den på loppemarkedet? - Aner det ikke. Ved et tilfælde.
Hovedsagen er, at den nu nåede sin rette modtager.
Hej, Salvador.
Vi flytter dig herover, lidt efter lidt.
Godt. Og så hovedet her.
Jeg trækker den lige lidt ned for at sætte de her på brystkassen.
- Hvordan har du det? - Goddag, doktor.
Jeg har hørt det. Så tror da pokker, du ikke kunne synke.
Men bare rolig. Det ordner vi nemt.
- Doktor... - Ja?
- Jeg er begyndt at skrive igen. - Det er godt nyt.
Det glæder mig meget. Er det et drama eller en komedie?
Det ved jeg ikke. Det ved man aldrig før...
Mor?
Tror du, der er en biograf i Paterna?
Så længe vi har et hus, er jeg glad.
- Cut. - Færdig optagelse.
38, 5, første. Sidste klap.
DEN FØRSTE LÆNGSEL