Kdybych se mohl vrátit v čase do toho dne,
rád bych sám sebe varoval, kam to povede.
Pouhý zlomek vteřiny může ovlivnit zbytek vašeho života.
Vyděsilo mě, čeho jsem byl v 16 letech schopný.
Do smrti si budu vyčítat, že jsem někoho připravil o život.
V USA JE KAŽDÝ ROK SPÁCHÁNO VÍCE NEŽ 20 000 VRAŽD
ASI 1 000 Z NICH MAJÍ NA SVĚDOMÍ OSOBY MLADŠÍ 18 LET
TOTO JE PŘÍBĚH VĚZNĚ Č. 40647
Jsem ve vězení už 27 a půl roku.
Jestli si zasloužím propustit?
Ne.
Ale chtěl bych dostat příležitost
udělat něco se svým životem a nebýt známý jen takhle?
Rozhodně.
Myslím, že v každém z nás dřímá zlo.
Říkají o vás, že jste zrůda.
Netvrdím, že jsem nevinnej.
Právě jsem někoho zavraždil.
JÁ JSEM VRAH
ZMAŘENÉ ŽIVOTY
STÁTNÍ VĚZNICE, MONTANA
Jen to protáhnu za vámi.
Nasadím vám to přes hlavu.
V ROCE 1997 BYL HIGINIO GONZALEZ ODSOUZEN K DOŽIVOTNÍMU VĚZENÍ
ZA VRAŽDU, KTEROU SPÁCHAL VE SVÝCH 16 LETECH
Takhle mladý člověk nechápe
následky toho, co udělal.
To až když zestárne.
Dlouho jsem se na to nedíval vlastníma očima,
ale pohledem jeho rodiny,
což pro mě bylo a pořád je to nejtěžší.
Pocházím z Lovellu ve Wyomingu.
Tam jsem ale dlouho nepobyl. Jakmile máma dostudovala střední,
přestěhovali jsme se do Washingtonu, kde jsem vyrůstal.
Měl jsem normální dětství. Nebo to tak aspoň ostatním připadalo.
Máma vychovávala děti z celý čtvrti.
Snažila se nám vštípit morální zásady.
Když jsme něco provedli, potrestala nás.
Ale táta byl jinej.
Týral nás nejen fyzicky, ale i psychicky a citově.
Když mi bylo sedm nebo osm, zmlátil mě tak,
že jsem pak tři týdny nemohl do školy.
Máma to s ním měla těžký, ale stejně neutekla, protože ho milovala.
I tak jsme spávali obutí,
kdyby tátu popadnul rapl a my museli rychle utéct.
Takhle zpětně se to zdá dost drsný.
Dělat takový věci jen pro pocit bezpečí.
KDYŽ BYLO HIGINIOVI OSM LET,
ZJISTIL, ŽE SE JEHO OTEC ZAPLETL S DROGOVÝM KARTELEM
Táta se podílel na obchodu s drogama. Před mámou to dokázal utajit.
Ale jednou jsem šel na záchod, kde jsem našel,
jak mi pozdějc došlo, kila kokainu, co tam táta schoval.
Táta byl vedoucí mechanik.
Mysleli jsme, že si vydělává tím.
Starší bráchové toho určitě věděli víc,
ale tehdy mi došlo, co táta dělá a kde ve skutečnosti bere peníze.
Bráchové si postupně přičichli k životu v gangu.
Kráčeli v tátových šlépějích.
Já byl nejmladší
a měl jsem pocit, že po boku bratrů mi bude nejlíp.
Ale byl jsem malý a dospívání v takovým prostředí
mě dost poznamenalo.
Když mi bylo asi 12, stál jsem jednou na rohu ulice
vedle našeho rodinnýho přítele,
když k němu někdo přišel a střelil ho do obličeje.
Tehdy se máma rozhodla, že odjedeme z Washingtonu,
pryč od táty.
V ROCE 1992 OPUSTILA HIGINIOVA MATKA MANŽELA A ODVEZLA DĚTI DO MONTANY
V Billings nám okamžitě došlo, že jsme v úplně jiným prostředí.
Nebylo to velký město. Máma řekla: „Tady odteď budeme žít.
Musím vás od toho dostat co nejdál.“
To byl její záměr. Věřila, že to dokáže,
ale úplně jí to nevyšlo.
HIGINIŮV OTEC SE VYDAL DO MONTANY ZA RODINOU
KOUPIL SI DŮM POBLÍŽ A ZAČAL PRODÁVAT DROGY
Po okolí se rychle rozkřiklo, co táta dělá.
Jelikož jsem k němu vzhlížel a lákaly mě peníze,
přemýšlel jsem, že bych to měl taky zkusit.
Postupně se to pro mě i mé bratry stalo rutinou.
Táta nás vychoval jako gangstery.
Vloupávání se do aut, krádeže rádií a čím dál tím častější rvačky.
Pamatuju na svou první rvačku ve škole. Vyloučili mě.
A k tomu mě obvinili z napadení.
To bylo poprvý, kdy jsem se dostal do křížku se zákonem.
POLICIE OBVINILA HIGINIA Z NAPADENÍ,
NAČEŽ STRÁVIL TŘI MĚSÍCE V NÁPRAVNÉM ZAŘÍZENÍ PRO MLADISTVÉ
BYLO MU TEHDY 13 LET
Když mě pustili z pasťáku, začalo to se mnou jít od devíti k pěti.
Šel jsem bydlet k tátovi.
Ten mě zavalil trávou, kokainem a pervitinem
a řekl: „Nalož s tím, jak myslíš.“
Tak jsem začal prodávat perník.
Chtěl jsem si vydělat, protože jsem to znal od táty.
Ale 15letýmu dítěti by neměli lidi volat, ať jim donese drogy.
Neuvědomoval jsem si, že se řítím do ještě horšího maléru.
Poznal jsem pár holek v mým věku.
Začaly se motat kolem a chtěly po mně perník.
Jednoho dne se zase objevily a jedna z nich brečela.
Ptám se: „Co se děje?“ A ona: „Táta mě zmlátil
a říkal, že mě zabije.
Pomůžeš nám vypadnout pryč?“
Věděl jsem, jaký to je. Snášet tyhle věci.
Tak jsem souhlasil.
„Jestli jste si jistý, pomůžu vám.“
A ony zase: „A dáš nám na to peníze?“
To jsem odmítl.
Řekly: „U baráku máme večerku.
Mohl bys ji třeba vykrást.“
A pořád s brekem prosily: „Pomůžeš nám?“
Tak jsem nakonec souhlasil.
VEČER 22. DUBNA 1996
SE HIGINIO A DÍVKY VYDALI AUTEM K SAMOOBSLUZE
Zastavili jsme za menšíma bytovkama.
Jedna z holek mi podala pistoli.
Byl to starý Ruger ráže .22.
Když jsem vystupoval z auta, vzpomínám si,
že jsem pistoli kontroloval. Nebyla nabitá.
Holky taky říkaly: „Neboj. Není nabitá.“
KDYŽ HIGINIO VEŠEL DO SAMOOBSLUHY,
BYL TAM POUZE JEDEN ČLOVĚK, 27LETÝ POKLADNÍ ERIC PAVILIONIS
Pamatuju si, jak jsem vešel dovnitř.
Šel jsem uličkou se sladkostma,
popadl jsem tyčinku Butterfinger,
položil ji na pult,
vytáhl z kapsy drobný a zaplatil.
Pak jsem vytáhl pistoli a prodavač zvedl ruce nad hlavu.
Byl v šoku. Tak říkám: „Chci všechno z kasy.“
Vzal peníze, podal mi je a já si je nacpal do kapes.
„Dobře, teď ještě otevři sejf.“
Ale to neudělal. Pořád opakoval, že nemá klíč.
To mě naštvalo.
Říkám mu: „Otevři ten sejf, nebo tě oddělám.“
Podíval jsem se na zbraň,
abych ho vyděsil, že jakoby zmáčknu spoušť,
ale ozval se výstřel.
A já utekl.
ERIC PAVILIONIS NA MÍSTĚ PODLEHL STŘELNÉ RÁNĚ DO HRUDNÍKU
HIGINIO UTEKL SE 78 DOLARY A ČOKOLÁDOVOU TYČINKOU
OBĚ DÍVKY Z MÍSTA ČINU TAKÉ UTEKLY
NIKDY NEBYLY OBVINĚNY ZE SPOLUÚČASTI NA ZLOČINU
A ODMÍTLY SE ZÚČASTNIT I NATÁČENÍ TOHOTO DOKUMENTU
Říká se, že bychom si měli umět odpouštět.
To ale nejde.
Nikdy si to neodpustím.
Můžu upřímně říct,
že i mluvit o tom po takový době je strašně těžký.
DEN PO STŘELBĚ
ZADRŽELA POLICIE HIGINIA V DOMĚ JEHO MATKY
BYLO MU TEHDY 16 LET
Higinio se udal sám. Tak se to má dělat.
Umět přijmout zodpovědnost za své činy.
Lidi mysleli, že jsem ho udala já, protože ctím zákony, ale ne.
Můj syn se rozhodl přihlásit sám.
Jsem hrdá na to, že se přiznal.
Jsem Carmen Gonzalez.
A jsem matka Higinia Gonzaleze, mého nejmladšího syna.
Lidi to nechápou. Higinio byl ještě dítě.
Měl sny. Měl dobrý známky.
Byl milej, soucitnej. Byl to hodnej kluk.
Ostatní děti se daly na špatnou dráhu.
A tak když Higinio spáchal ten zločin, byla jsem v šoku.
Dlouhou dobu jsem si to odmítala přiznat.
Nestíhala jsem je hlídat,
protože jsem měla co dělat, abych je sama uživila.
Moje děti nemusely skončit jako zločinci,
kdybych si je bývala udělala s jiným otcem.
Higiniův otec byl tyran.
Roky jsme snášeli domácí násilí a týrání.
Měla jsem toho dost.
Sem jsme se přistěhovali v roce 1992.
Byla to příležitost utéct od jejich otce.
Ale o dva dny později se tu ukázal,
takže jsem si svobody moc neužila.
Nakonec tu zůstal a dál se ochomýtal kolem dětí,
které ho braly…
Byl to jejich otec. Zbožňovaly ho.
KAŽDÝ DEN JE DAR OD BOHA
Jelikož jsem na děti byla sama, místo výchovy jsem se snažila přežít.
Byla jsem sama ztracená, tak mi ani nedošlo, že je ztrácím.
Ale pamatuju si, že Higinio nebyl problémový dítě.
DOMOV JE TAM, KDE JSME MY
Když jsem slyšela, že policie vyšetřuje střelbu
a že to udělal mladý kluk,
vůbec mě nenapadlo, že to byl můj syn.
POLICIE BILLINGS
PO ZATČENÍ
DOVOLILI VYŠETŘOVATELÉ CARMEN STRÁVIT S HIGINIEM ČAS O SAMOTĚ NA STANICI
VÝSLECHOVÁ MÍSTNOST OBSAZENO
Řekl, že to udělal. Že to byla nehoda.
Přísahal, že to byla nehoda.
Vstala jsem, povalila židli a říkám mu:
„Tys to nemohl udělat. Ty ne.“ Brečela jsem a zlobila se na něj.
Bylo to tak těžký.
Taky brečel a opakoval, že mě má rád.
Pamatuju si, jak tam seděl…
Jak tam seděl na židli a díval se na mě svýma velkýma očima.
Viděla jsem, že si dobře uvědomuje,
jak mi ublížil, ale taky… Viděla jsem, jak moc mě má rád.
MĚSTSKÁ POLICIE A SOUD
HIGINIO SE K ZASTŘELENÍ ERICA PAVILIONISE PŘIZNAL
POLICIE SDĚLILA CARMEN, ŽE JEJÍ MLADÝ SYN BUDE SOUZEN ZA VRAŽDU
Pak se mi zhroutil svět.
Pořád se mi honilo hlavou, jak je mladý.
Přemýšlela jsem, co s ním bude.
Bylo to, jako by mi umřel.
Carmen Gonzalez na mě působí jako velmi spolehlivá žena.
Vědělo se o ní, že dělá, co může,
aby své děti udržela na uzdě.
Ale řekl bych, že si některé vzpomínky přibarvila.
Naznačila, že pan Gonzalez se po incidentu nahlásil na policii.
Ale sama přišla na stanici
a identifikovala pana Gonzaleze jako střelce,
načež ho policie šla zatknout.
Nenahlásil se sám.
Jmenuju se Joe Coble.
V roce 1996 jsem byl zástupcem návladního okresu Yellowstone.
Vedl jsem soudní řízení s panem Gonzalezem.
Řešil jsem několik případů vražd.
Ale tenhle mi utkvěl v paměti.
Byl to tak zbytečný čin.
Myslím, že místní byli v šoku.
Asi především proto, že prodavač Eric Pavilionis
byl nevinný muž, který zemřel naprosto bezdůvodně.
Měl čtyři děti.
Pracoval na plný úvazek
a k tomu si každý týden bral několik směn v samoobsluze,
aby rodina vyšla s penězi.
Dělal, co mohl, pro sebe i svou rodinu,
až ho to nakonec stálo život.
Pan Gonzalez Erica zastřelil,
protože to měl od začátku v úmyslu.
Neměl důvod zmáčknout spoušť.
Nemusel to dělat.
Takže bylo úkolem státního zástupce prosadit nejvyšší trest.
Pan Gonzalez byl mladistvý,
přesto jsem ale doporučil, aby mu soud uložil doživotí.
A řešit dnes podobný případ, udělal bych to samé.
Přijde mi to stejně adekvátní jako tehdy.
HIGINIO GONZALEZ BYL 10. LEDNA 1997 ODSOUZEN NA DOŽIVOTÍ
OSM MĚSÍCŮ PO SVÝCH 17. NAROZENINÁCH
Je to velká zodpovědnost žádat soud,
aby udělil trest, který považujete za adekvátní.
Je tu rodina, co přijde o syna.
Ale musíte se na případ dívat z perspektivy rodiny,
která ztratila otce.
Dosáhli jsme nejvyššího možného trestu,
ale rodinu to nezahojilo.
Otce jim to nevrátilo.
BISMARCK, SEVERNÍ DAKOTA
A tady je fotka táty z Vánoc.
Z vašich posledních společných Vánoc.
Po vraždě Erica neutekla hodina, co by nebyla utrpení.
Před pohřbem mu dcery nakreslily obrázky na rozloučenou.
A každá vybrala
jednu svou oblíbenou hračku
a plyšáka, které mu daly do rakve,
aby se nebál, až bude spát.
KDYŽ BYL ERIC ZAVRAŽDĚN,
MĚL S FRAN PAVILIONIS ČTYŘI DCERY VE VĚKU DO SEDMI LET
Zmeškal jejich první školní den.
Všechny tance otce s dcerou, neodvedl žádnou k oltáři.
Zmeškal všechno.
A ony to zas nemohly sdílet s ním.
Nikdo by neměl vyrůstat bez táty.
FRAN A ERIC SE POZNALI V ROCE 1988,
KDYŽ ERIC SLOUŽIL U LETECTVA V JIŽNÍ DAKOTĚ
ROK NATO SE VZALI
A USADILI SE V BILLINGS V MONTANĚ, ABY MOHLI ZALOŽIT RODINU
Ericovi bylo 27 let, když ho zabili.
Strávili jsme spolu osm let a dva dny.
Za tu dobu jsme toho spoustu stihli.
Mám pocit, že jsme si vytvořili život, a pak nás o něj připravili.
Když jsem Higinia Gonzaleze viděla u soudu poprvé,
čekala jsem, že to bude zrůda.
Netušila jsem, že je to milý, upravený mladík.
Ale přesto mi jeho počínání přišlo velmi sobecké a naprosto nesmyslné.
Chtěla jsem, aby trest odpovídal zločinu.
Musím přiznat, že mě to doživotí překvapilo.
Přišlo mi to přehnané,
ale celkově jsme byli s rozsudkem spokojení,
protože odpovídal zmařenému životu.
Od té doby jsem si na něj ani nevzpomněla.
Snažím se na tuhle dobu zapomenout.
Ale když nás před několika měsíci oslovili,
aby nám oznámili, že se chystají natáčet tenhle dokument,
přemýšlela jsem,
co si od toho sleduje.
„Mladík se přiznal k vraždě.“
„Zbraň vystřelila omylem.“
„Vrah prodavače si odsedí minimálně 30 let.“
SOUČÁSTÍ DOŽIVOTNÍHO TRESTU BYLO USTANOVENÍ,
ŽE SI HIGINIO GONZALEZ MŮŽE PO 30 LETECH POŽÁDAT O PROPUŠTĚNÍ
V SOUČASNÉ CHVÍLI MU K TOMU ZBÝVAJÍ TŘI ROKY
Co říkám na podmíněné propuštění Higinia Gonzaleze?
O tom musí rozhodnout naše soudy.
Jestli si o propuštění požádá,
určitě se s dcerami zúčastníme slyšení. Zajímá mě, co řekne.
Co jsem tady, neustále se mi honí hlavou různé myšlenky.
Přemýšlím o ztrátě, jakou jsem způsobil.
Kéž by mě někdo navštívil a řekl mi, že mě má rád.
Už je to dávno, co mě někdo objal.
Sice po tom všem toužím, ale zároveň mě sužují obrovské výčitky.
A…
ty výčitky mám proto…
Že o všechno, co mi tu chybí,
jsem připravil i je.
To samé jsem způsobil jeho rodině. Jeho dcerám.
A všechno tohle si vyčítám hlavně proto,
že jsem naživu.
Ony už nikdy nic z toho nezažijí.
To jsem nečekala.
Nikdy by mě nenapadlo, že si bude vyčítat,
jak moc svým činem zruinoval život mně i mým dcerám.
Ne každý by to dokázal.
Přitom nemusel.
Ale stejně to nezmění, co se stalo.
Zaslouží si můj bratr, aby zaplatil za svůj zločin? Rozhodně.
Není o čem.
Ale stejně mi ten trest nepřijde přiměřený.
Lidi říkají, že jsme zrůdy. Ale nikdo nepřemýšlí, co nás k tomu vedlo.
Podílelo se na tom naše okolí.
Ale to neznamená, že na nás nikdo nemůže.
Že náš život nemá cenu.
A že se nemůžeme změnit.
Jmenuju se Jesse Gonzalez,
jsem starší bratr Higinia Gonzaleze.
Všichni jsme drželi spolu,
ale rozhodně jsme nebyli dokonalá rodinka, jaký znáte z televize.
Ani v nejmenším.
Táta dlouhou dobu dealoval drogy.
Když jsme byli starší, začali jsme mu s bráchama pomáhat.
A tak se i mladší brácha dostal snadno
na ulici, do gangu a zapletl se do prodeje drog.
Pak už není cesty ven.
Buď skončíte v lochu, nebo pod drnem.
Když bráchu zavřeli,
nenáviděl jsem úplně celej svět. Byl jsem hrozně naštvanej.
A vybíjel jsem si na to všech kolem.
Já a starší bráchové
jsme se zapletli do gangů a podobných leváren.
Byli jsme známí násilníci a dealeři.
Vědělo se o nás, že máme prsty v různých lehčích zločinech.
A já byl ze všech nejhorší.
Začal jsem a najednou se to vezlo. Až mi to přerostlo přes hlavu.
V ROCE 2003 BYL JESSE GONZALEZ ODSOUZEN
K DESETI LETŮM VĚZENÍ ZA NAPADENÍ, ÚNOS A MUČENÍ
PO ŠESTI LETECH VE STÁTNÍ VĚZNICI V MONTANĚ
DOSTAL NOVÉHO SPOLUVĚZNĚ
Každý úterý a čtvrtek
přiváží autobus nový vězně.
A bachař Boggs
za mnou přišel na cimru a říká: „Dostaneš spolubydlícího.“
Já na to: „Super.“
Boggs se na mě podíval a prohlásil: „Užijete si spolu.“
Vstal jsem a otevřel dveře.
A uviděl bráchův obličej.
Jako by nám bylo zase pět. Rozběhli jsme se k sobě
a padli si do náruče.
Celou noc jsme pili kafe, jedli sladký a jenom si povídali.
Buleli jsme a vzpomínali.
Nedošlo na žádný násilí ani týrání.
Nechodili jsme po špičkách.
I když jsme byli v lochu,
byla to nejlepší doba mýho života.
Probírali jsme změnu.
Říkal mi, že si to přeje vzít zpátky.
A já se pořád snažil být co největší drsňák a pořádnej chlap.
Neustále do mě hučel.
„Proč jsi taková horká hlava? Nemůžeš to normálně probrat?“
S oblibou mi říkal:
„Odpykávám si dost dlouhej trest za celou naší rodinu.“
Abych se poučil nejen ze svých chyb, ale i z jeho.
Abych byl lepší člověk.
RANČ STÁTNÍ VĚZNICE V MONTANĚ
V ROCE 2009 SI JESSE GONZALEZ SVŮJ TREST ODPYKAL A BYL PROPUŠTĚN
V SOUČASNOSTI VEDE NĚKOLIK FIREM
PRO NEJLEPŠÍHO TÁTU
Jak je?
Dobrý.
Po propuštění sekám dobrotu.
Vlastním dvě podlahářský firmy a Junior's Pit Stop Auto Shop,
což je opravna aut a motorek.
Všichni zaměstnanci jsou vyléčení narkomani,
propuštění trestanci nebo lidi v podmínce.
Nebýt toho, že jsem seděl s bráchou,
nikdy bych takhle neskončil.
Začal uvažovat úplně jinak a přenesl to i na mě.
Hodně jsem se od něj naučil.
Znám spoustu kriminálníků.
Žádný z nich nemá takový výčitky,
soucit nebo vůli se ve vězení změnit
jako můj brácha.
Šel do vězení. Postavil se tomu čelem.
A změnilo mu to život.
Je připravenej na novej začátek.
OKRESNÍ SOUD, TETON, MONTANA
PŘED PŘÍPADNÝM PROPUŠTĚNÍM MUSÍ HIGINIO GONZALEZ
ABSOLVOVAT SLYŠENÍ PŘED KOMISÍ, KTERÁ JEHO ŽÁDOST PŘEZKOUMÁ
Já o udělení podmíněného propuštění panu Gonzalezovi nerozhoduju.
Nemám v tom slovo, ale komise by měla zvážit,
jestli svých činů lituje.
Když jsem vystupoval z auta, vzpomínám si,
že jsem pistoli kontroloval. Nebyla nabitá.
Pamatuju si, jak jsem vešel dovnitř.
Vůbec jsem na něj nemířil.
Nesnažil jsem se ho trefit.
Chtěl jsem ho vyděsit, že jakoby zmáčknu spoušť.
Říkal jsem si, že když ji zmáčknu, uslyší to.
Nic se nestane, ale vyděsí ho to.
Tak jsem ji zmáčknul.
A ozval se výstřel.
A já utekl.
Naskočil jsem do auta.
Ptal jsem se: „Proč jste mi neřekly, že je tam náboj?
Já toho chlapa zastřelil.“
Daly do ní jeden náboj
a neřekly mi o tom.
Když mi ji podaly, zkontroloval jsem zásobník.
Nic dalšího mě nenapadlo kontrolovat.
Nic z toho jsem nikdy předtím neslyšel.
Prošel jsem spis z roku 1996.
Tehdy jsem neslyšel nic z toho,
co říkal tady na té nahrávce.
Ptali se ho: „Víte, kolik bylo ve zbrani nábojů?“
Odpověděl: „Jen jeden.
Dal jsem ho dovnitř,
zastrčil zásobník,
zkontroloval ho a pak jsem zmáčknul tu černou páčku a zaklapnul.“
Z toho jasně vyplývá, že to on tam ten náboj dal. Věděl, že byl jeden.
Ani jednou se nezmínil o tom, že by nevěděl, že je zbraň nabitá.
Dále tvrdí, že na prodavače ani jednou nemířil.
Není to pravda.
Když do obchodu dorazila policie,
našli záznam z bezpečnostní kamery, která celý incident natočila.
Všechny nás to šokovalo.
Pan Gonzalez namířil zbraní na Erica a přikázal mu, aby mu dal peníze.
Dělej!
- Pojď si pro ně. - Podej mi je!
Eric spolupracoval. Snažil se ho neprovokovat.
Klidně bychom na tom videu mohli učit, jak se zachovat v případě přepadení.
Otevři sejf.
Nemám od něj klíče.
- Nemám od sejfu klíče. - Vodprásknu tě, ty zmrde.
Řekne Ericovi, že ho zastřelí.
Přesně z toho důvodu si myslím, že to měl v úmyslu od začátku.
Tvrdí, že chtěl prodavače jen vyděsit.
Ale to ani v nejmenším neodpovídá tomu, co jsme viděli na tom videu.
Pan Gonzalez se pokusil zmáčknout spoušť.
Zbraň nevystřelila.
Pak ji otočil na sebe a prohlédnul si ji.
Našel pojistku, zbraň odjistil a střelil Erica do hrudníku.
Sledujeme, jak zastřelil mladého muže. Není to žádný film. Skutečně se to stalo.
Tohle rozhodně nebyla žádná náhoda.
Zcela jistě tu spoušť zmáčknul s vědomím, že je zbraň nabitá.
Sám to přiznal.
Mám podezření, že si celé ty roky ve vězení
opakoval svou verzi událostí, dokud jí sám neuvěřil.
Proto je zcela jasné, že svého počínání nijak nelituje.
Odmítá nést odpovědnost za to, co provedl.
A dokonce mi přijde, že se snaží od té vraždy distancovat.
ČTYŘI MĚSÍCE PO ÚVODNÍM ROZHOVORU HIGINIO GONZALEZ SOUHLASIL,
ŽE NÁM ZODPOVÍ DALŠÍ OTÁZKY
Ten zločin jsem spáchal těsně před 17. narozeninami.
Myslel jsem, že můj život skončil.
V Montaně nemají vězni zaručené podmíněné propuštění.
Můžu tu být do konce života.
Ale změnil jsem se tu. Nejsem jako dřív.
Lidi to nechápou. Higinio byl ještě děcko.
Měl sny. Měl dobrý známky. Byl milej, soucitnej. Byl to hodnej kluk.
Lidi mysleli, že jsem ho udala já, protože ctím zákony, ale ne.
Můj syn se rozhodl přihlásit sám. Rozhodl se vrátit.
Jsem hrdá na to, že se přiznal.
Já se nepřihlásil.
Udala mě máma, ale ona to nepřizná.
Bojí se, že bych ji za to nenáviděl.
Toho se nejspíš bojí, ale já jí to nevyčítám.
Vím, jak těžké to pro ni bylo.
A myslím si,
že se s tím dodnes nedokáže smířit.
Už nikdy nezvrátím, jak moc jsem všem ublížil.
Připravil jsem člověka o život. Dlouho mi trvalo pochopit,
jak jsem tím ovlivnil ostatní. Hlavně Ericovu rodinu.
A to je jedna z hlavních věcí, kterou chci lidem dokázat.
Ať už jste měli jakékoli dětství, pořád se můžete změnit.
Proto je zcela jasné, že svého počínání nijak nelituje.
Odmítá nést odpovědnost za to, co provedl.
Prošel jsem spis z roku 1996.
Z toho jasně vyplývá, že to on tam ten náboj dal. Věděl, že byl jeden.
Tu spoušť zmáčknul s vědomím, že je zbraň nabitá.
Přijde mi, že se snaží od té vraždy distancovat.
Přísahal bych, že ji nabily ony.
Ale on tvrdí, že jsem řekl, že jsem ji nabil já.
Popravdě si vůbec nepamatuju,
že bych přiznal, že jsem ji nabil já.
Teda…
Teď vůbec nevím.
Nějak nevím, co k tomu říct.
Snažím se vzpomenout, jak to tehdy bylo.
Myslel jsem, že zmáčknu spoušť, a tím ho vyděsím.
Že se toho cvaknutí lekne. Ani nemusím vystřelit.
Jen aby dostal strach.
To jsem chtěl udělat. Chápete?
Ale nevím. Možná…
Asi má pravdu.
Asi má pravdu. Věděl jsem to.
Asi jsem to věděl a nechtěl jsem…
Nechtěl jsem si to přiznat.
Nikdy se s tím nesrovnám, pokud si to nepřiznám.
Je to těžké, ale musím to udělat.
Je to hrozný pocit, ale nejspíš jsem to potřeboval slyšet.
Snažím se…
Snažím se na sobě pracovat.
A teď mám pocit, že jsem pořád na začátku.
Překlad titulků: Michael Novotný