Hvis jeg kunne besøge mig selv den dag,
ville jeg fortælle mig selv, hvad det førte til.
Et splitsekund kan afgøre resten af ens liv.
Det, jeg gjorde som 16-årig, skræmte mig.
Og jeg vil altid bære byrden ved at tage en andens liv.
DER BLIVER BEGÅET OVER 20.000 MORD OM ÅRET I USA
CIRKA 1.000 AF DEM BLIVER BEGÅET AF EN UNDER 18
DETTE ER HISTORIEN OM INDSAT #40647
Jeg har siddet i fængsel i 27,5 år.
Føler jeg, jeg fortjener at komme ud?
Nej.
Men vil jeg have muligheden og chancen for
at blive til noget bedre og ikke kun blive kendt for det her?
Ja, helt sikkert.
Jeg tror, alle kan være farlige mennesker.
Folk siger, man er et monster.
Jeg siger ikke, han siger, jeg er uskyldig.
Jeg myrdede en fyr med koldt blod.
MONTANAS STATSFÆNGSEL, MONTANA
Jeg tager den bag dig.
Den kommer over dit hoved.
I 1997 BLEV HIGINIO GONZALEZ DØMT TIL LIVSTID
FOR ET MORD, HAN BEGIK, DA HAN VAR 16 ÅR
I så ung en alder forstår man ikke
konsekvenserne af det, man har gjort, før man bliver ældre.
Det tog mig lang tid at se på det, ikke fra mit perspektiv,
men hans families.
For mig var det det sværeste, og det er det stadig.
Jeg blev født i Lovell, Wyoming.
Jeg ved, jeg var der i en kort tid, mens min mor gik på college.
Så vi flyttede fra Wyoming til Washington, hvor jeg voksede op.
Det var en normal barndom til en vis grad udadtil for andre mennesker.
Min mor arbejdede med alle nabolagets børn.
Hun prøvede at lære os at opføre os ordentligt.
Vi blev holdt ansvarlige, hvis vi gjorde noget galt.
Men min far var anderledes.
Han var fysisk voldelig og også mentalt og følelsesmæssigt.
Engang da jeg var syv, otte år, slog han mig ret slemt.
Jeg kunne ikke gå i skole i tre uger.
Min mor havde meget at se til, men hun blev, fordi hun elskede min far.
Men hvis min far blev meget grov,
plejede vi at sove med sko på, så vi altid var klar til at gå.
Når jeg ser tilbage på det nu, er det ret drastisk.
At skulle gøre det for at være i sikkerhed.
Da HAN VAR OTTE ÅR, OPDAGEDE HIGINIO
AT HANS FAR VAR INDBLANDET I ET NARKOKARTEL
Min far var narkohandler. Han skjulte det godt for min mor.
Men jeg gik på toilettet engang, og jeg gik ind,
og min far havde en masse af noget, jeg nu ved, var kilo kokain.
Min far var mekaniker. Så vi troede, pengene kom fra det.
Og mine storebrødre vidste mere end jeg,
men jeg vidste, hvad min far gjorde for at tjene alle de penge.
Til sidst kom mine storebrødre med i bandelivet.
De fulgte i min fars fodspor.
Og som den yngste
troede jeg, mine storebrødre kunne beskytte mig bedst.
Men at vokse op så ung i den slags liv
er ret traumatisk i sig selv.
Jeg tror, jeg var 12 år, og jeg stod på et hjørne
ved siden af en ven af familien,
og nogen kom og skød ham i ansigtet.
Så besluttede min mor sig for at få os væk fra Washington og min far.
I 1992 FORLOD HIGINIOS MOR SIN MAND OG TOG SINE BØRN MED TIL MONTANA
Vi flyttede til Billings og indså straks, at det var anderledes.
Det var ikke en stor by. Min mor sagde: "Her skal vi være nu.
Det er for at få jer væk fra alt det."
Det var hendes plan. Hun troede, det ville ske,
men det gik ikke så godt.
HIGINIOS FAR FULGTE EFTER FAMILIEN TIL MONTANA
HAN KØBTE ET HUS I NÆRHEDEN og BEGYNDTE AT SÆLGE STOFFER
Rygtet spredte sig hurtigt om det, min far lavede.
Jeg så op til min far og så pengene, og det var det.
Jeg tænkte: "Det her er måske noget, jeg bør gøre."
Og det blev normen for mig og mine brødre.
Min far opdragede os til at blive forbrydere.
Vi brød ind i biler, stjal stereoanlæg, og vi begyndte at slås.
Jeg husker første slåskamp i skolen. Jeg blev udvist.
Og så blev jeg anklaget for overfald.
Det var første hændelse, hvor jeg kom på kant med loven.
POLITIET SIGTEDE HIGINIO FOR OVERFALD,
OG HAN TILBRAGTE TRE MÅNEDER I ET UNGDOMSFÆNGSEL
HAN VAR 13 ÅR
Da jeg kom ud af ungdomsfængslet, gik det helt galt.
Jeg flyttede ind hos min far.
Han gav mig en masse pot, kokain eller metamfetamin.
Han sagde: "Gør, hvad du vil med det."
Jeg begyndte at sælge meth.
Jeg ville tjene penge, for det gjorde min far.
Men et barn på 14, 15 år burde ikke få opkald af folk, der vil have stoffer.
Jeg vidste ikke, at det førte til noget endnu værre.
Jeg havde lært nogle piger at kende på min alder.
De begyndte at spørge, om jeg kunne skaffe meth.
Jeg husker en dag, de kom over, og en af pigerne græd.
Jeg spurgte: "Hvad sker der?" "Min far slog mig
og sagde, han vil dræbe mig. Kan du hjælpe os ud af byen?"
Jeg vidste, hvordan det var at være udsat for det.
Jeg sagde: "Det kan jeg godt, hvis I vil det."
Og de siger: "Vil du hjælpe os med at betale for det?"
Jeg sagde "nej".
De sagde: "Der er en kiosk ved vores hus. Du kunne gå derind og røve butikken."
Og de græder stadig: "Kan du hjælpe os?" Jeg siger: "Okay, så gør jeg det."
DEN 22. APRIL 1996 OM AFTENEN
KØRTE HIGINIO OG PIGERNE SAMMEN HEN TIL KIOSKEN
Vi kører om på bagsiden af et lille kompleks.
Og en af pigerne gav mig en pistol.
Det var en gammel Ruger .22.
Og jeg husker, før jeg steg ud af bilen,
tjekkede jeg, om pistolen var ladt, og den var tom.
Pigerne sagde: "Rolig. Der er intet i den."
DA HIGINIO KOM IND I KIOSKEN, VAR DER KUN DEN 27-ÅRIGE EKSPEDIENT, ERIC PAVILIONIS
Jeg husker, at jeg gik ind i butikken.
Jeg gik ned ad slikgangen
og tog en Butterfinger-bar,
lagde den på disken, tog penge op af lommen og betalte.
Så tager jeg pistolen frem, og han rækker bare hænderne op.
Jeg sagde: "Du skal tømme kasseapparatet."
Han tager pengene og afleverer dem. Jeg tager dem og kommer dem i lommen.
Så sagde jeg: "Nu skal du åbne pengeskabet."
Han ville ikke gøre det. Han sagde, han ikke havde nøglen.
Så jeg blev sur.
"Du skal åbne pengeskabet, eller jeg skyder dig."
Jeg kiggede på pistolen.
Jeg ville skræmme ham. som om jeg ville skyde,
og den affyrede.
Og jeg løb bare.
ERIC PAVILIONIS BLEV SKUDT GENNEM BRYSTET OG DØDE PÅ GERNINGSSTEDET
HIGINIO FLYGTEDE MED $78 I KONTANTER OG EN CHOKOLADEBAR
DE TO PIGER MED HIGINIO FLYGTEDE OGSÅ FRA GRENINGSSTEDET
DE BLEV ALDRIG TILTALT I FORBINDELSE MED FORBRYDELSEN
OG AFSLOG AT DELTAGE I DENNE DOKUMENTAR
Folk siger, man skal lære at tilgive sig selv.
Det er umuligt.
Jeg tilgiver aldrig mig selv.
Jeg kan ærligt sige, at…
Det er endda svært at tale om det nu.
DAGEN EFTER SKYDERIET ANHOLDT POLITIET HIGINIO HOS HANS MOR
HAN VAR 16 ÅR
Higinio meldte sig. Det er det, det handler om.
At være ansvarlig og tage ansvar for det, du har gjort.
Alle troede, jeg meldte ham, da jeg er den lovlydige forælder, men nej.
Min søn besluttede at melde sig selv.
Jeg er stolt af, at han er ansvarlig.
Jeg er Carmen Gonzalez.
Og jeg er Higinio Gonzalez' mor. Han er min yngste søn.
Folk forstår det ikke. Higinio var den yngste.
Han havde drømme og gode karakterer.
Han var venlig, medfølende og en god dreng.
De andre børn kom på afveje.
Så da Higinio begik sin forbrydelse, kunne jeg ikke tro det.
Jeg blev overvældet af følelsesladet fornægtelse og den slags,
men jeg tror, jeg mistede dem,
fordi jeg fokuserede på at overleve som enlig forsørger.
Og noget, der ville have ændret, at mine børn valgte kriminalitet,
ville være, at jeg havde valgt en anden far.
Higinios far var mishandler.
Så mange år med vold og misbrug. Jeg kunne ikke tage det mere.
Så vi flyttede hertil i 1992.
Jeg ville væk fra deres far og gå fra hinanden.
To dage senere dukkede han op her, så jeg fik ingen frihed ud af det.
Til sidst boede han her og fortsatte med at være sammen med mine børn.
For dem var han deres far. De forgudede ham.
For alle mine børn havde jeg så travlt med at kæmpe for at overleve.
Jeg tror ikke, jeg indså, at jeg var ved at miste dem.
Men jeg husker, at Higinio slet ikke var et problembarn for mig.
Da jeg hørte, politiet efterforskede et skyderi,
og en ung knægt gjorde det,
troede jeg aldrig, det kunne være min søn.
EFTER ANHOLDELSEN LOD EFTERFORSKERNE CARMEN VÆRE ALENE MED HIGINIO PÅ STATIONEN
Han sagde, han gjorde det. "Det var et uheld, mor. Jeg sværger."
Jeg sprang op og smed stolen til side og sagde:
"Det kunne du ikke have gjort. Ikke dig." Og jeg græd. Og jeg var vred på ham.
Det var for hårdt.
Han græd og sagde, han elskede mig.
Jeg husker, at han sad der
i den stol og kiggede på mig med sine store øjne.
Jeg kunne se, han vidste,
han sårede mig, men også, hvor højt han elskede mig.
POLITI OG DOMHUS
HIGINIO HAR TILSTÅET, AT HAN SKØD ERIC PAVILIONIS
POLITIET FORTALTE CARMEN, AT HENDES SØN SKULLE I RETTEN FOR MORD
Så faldt det hele sammen for mig.
Jeg tænkte på, at var han for ung,
og hvad der ville ske for ham. Det var, som om min søn lige var død.
Mit indtryk af Carmen Gonzalez er, at hun bare er et loyalt, godt menneske.
Hun var kendt for at gøre det bedste,
hun kunne for at holde familien på det rette spor.
Men jeg tror, at hendes erindring ikke er helt korrekt.
Hun indikerede, at mr. Gonzalez meldte sig, efter det skete.
Men hun kom ind på politistationen.
Hun identificerede mr. Gonzalez som skytten.
Så hentede politiet ham.
Han meldte sig ikke.
Mit navn er Joe Coble.
I 1996 var jeg amtsadvokat i Yellowstone County.
Og dengang var jeg anklager i Gonzalez-sagen.
Jeg har håndteret en række drabssager.
Den her husker jeg tydeligt. Den var så meningsløs.
Jeg tror, lokalsamfundet var chokeret.
Og jeg tror, grunden til det var, at ekspedienten, Eric Pavilionis,
var en uskyldig mand, som slet ikke havde nogen skyld i det her.
Det var en fyr, der havde fire børn.
Han havde et fuldtidsjob
og arbejdede i en kiosk nogle dage om ugen for at få det til at slå til.
Han gjorde alt, hvad han kunne for sig selv og familien.
Til sidst blev han dræbt for det.
Mr. Gonzalez skød Eric, fordi han ville skyde ham fra starten.
Der var ingen grund til at skyde. Det behøvede ikke ske.
Derfor er det anklagerens opgave at forlange den maksimale straf.
Mr. Gonzalez var ung,
men jeg anbefalede, at retten idømte ham livstid.
Og hvis jeg var i samme situation i dag, ville jeg gøre det samme.
Jeg syntes, det var passende. Det synes jeg også nu.
DEN 10. JANUAR 1997 FIK HIGINIO GONZALEZ EN LIVSTIDSDOM
8 MÅNEDER EFTER HANS 17-ÅRS FØDSELSDAG
Det er et stort ansvar at bede om retten om
at idømme den dom, man synes, er passende.
En familie mister en søn.
Men man bør se på de sager
ud fra det synspunkt, af en familie mistede en far.
Så vi fik den maksimale straf, men det genopretter ikke den familie.
Det gør dem ikke hele.
Det er et billede af far til jul.
Det var jeres sidste jul sammen.
Efter Eric blev dræbt, var hver time en kamp.
Vi gik til begravelse,
og mine børn tegnede billeder at sende med ham,
og de valgte…
…et yndlingslegetøj
og bamser at sende med ham, så han ikke var bange, når han sov.
VED HANS DØD
HAVDE ERIC OG FRAN PAVILIONIS FIRE DØTRE PÅ UNDER SYV ÅR
Han er gået glip af at se dem gå i skole
og af far-datter-dans og at følge dem til alteret.
Han gik glip af det hele.
Og de kunne ikke opleve det med ham.
Ingen bør vokse op uden deres far.
FRAN OG ERIC MØDTES I 1988, DA HAN VAR I LUFTVÅBNET I SOUTH DAKOTA
De BLEV GIFT ET ÅR SENERE OG BOSATTE SIG I BILLINGS, MONTANA MED DERES FAMILIE
Eric var 27 år, da han blev dræbt.
Jeg havde ham i mit liv i otte år og to dage,
og vi levede et helt liv i de otte år.
Jeg føler, vi skabte et liv, og så blev det taget fra os.
Første gang jeg så Higinio Gonzalez i retssalen,
forventede jeg at se et monster.
Jeg forventede ikke en pæn og ren ung mand,
men jeg følte, han begik en meget meningsløs, unødvendig handling.
Så jeg ville have, at straffen var passende.
Jeg må indrømme, jeg var chokeret over, at han fik livstid.
For mig virkede det som meget,
men jeg tror, vi var tilfredse med strafudmålingen,
fordi den passede til det, vi mistede.
Jeg tænkte ikke så meget på ham gennem årene,
fordi jeg har prøvet at adskille den del af livet.
Men for et par måneder siden da vi blev kontaktet
og fik besked på, at denne dokumentar ville blive lavet,
ville jeg vide hvorfor. Hvad vil han have ud af det her?
"Teenager tilstår drab."
"Påstår, skuddet var et uheld."
"Morderen af kioskekspedienten skal afsone mindst 30 år."
SELVOM HAN FIK LIVSTID, INDGIK DER EN BESTEMMELSE OM
AT HIGINIO GONZALEZ KAN SØGE OM PRØVELØSLADELSE EFTER 30 ÅR
HAN ER 3 ÅR FRA DEN DATO NU
Angående Higinio Gonzalez prøveløsladelse
syens jeg, det er op til retssystemet at afgøre det.
Hvis han søger om prøveløsladelse,
tror jeg mine børn og jeg møder op for at høre,
hvad han har at sige.
I al den tid jeg har været her,
har jeg reflekteret over meget,
og man reflekterer meget over tabet.
Gid nogen besøgte mig og sagde: "Jeg elsker dig."
Man tænker over, hvor længe siden det er, jeg fik et kram.
Og det er noget, jeg vil have, men det kommer med skyldfølelse.
Og…
…grunden til skyldfølelsen…
…er fordi alt, jeg føler mig berøvet for…
…har jeg gjort mod dem.
Det gjorde jeg mod hans familie, hans døtre.
Og grunden til, at jeg bærer på så meget skyld, er…
Jeg er her stadig.
Men de får aldrig chancen for at opleve det igen.
Det var uventet.
Jeg troede ikke, han ville påtage sig at føle
betydningen af det, han gjorde for mit og mine pigers liv.
Det ville alle ikke gøre.
Det skulle han ikke.
Men det ændrer ikke ved, hvad der skete.
Fortjener min bror at bøde for forbrydelsen? Afgjort.
Uden tvivl.
Men jeg synes ikke, dommen var passende. Det gør jeg ikke.
Folk siger: "Du er et monster, men ingen ser på, hvordan vi blev sådan.
Vi blev et produkt af vores miljø.
Men det betyder ikke, at vi ikke kan nås.
Det betyder ikke, at vi ikke er værdige.
Eller at vi ikke kan forandre os.
Jeg hedder Jesse Gonzalez. Higinio Gonzalez er min lillebror.
Vi stod hinanden nær,
men den "perfekt familie" man ser i tv, var vi slet ikke i nærheden af.
Min far var narkohandler i lang tid.
Da vi blev ældre, solgte mine storebrødre og jeg stoffer for min far.
Så det var nemt for min lillebror
at følge mig ud på gaden, ind i banderne, ind i stofferne.
Og så er der ingen udvej. Det er enten fængsel eller ligpose.
Efter min bror kom i fængsel,
havde jeg meget vrede, had og fjendskab til verden.
Jeg vendte den mod alle og enhver.
Det var mig og mine storebrødre,
og vi blev indblandet i gadelivet, bandeaktivitet og den slags.
Vi var kendt for vold og narkohandel.
Alt, der var kriminelt på gaden,
var vi kendt for.
Af dem alle var jeg værst.
Det blev bare som en snebold, der ruller ned ad bakke.
Det løb af sporet.
I 2003 BLEV JESSE GONZALEZ IDØMT
TI ÅRS FÆNGSEL FOR OVERFALD, KIDNAPNING OG TORTUR
EFTER SEKS ÅR I MONTANAS STATSFÆNGSEL
FIK HAN EN NY CELLEKAMMERAT
Hver tirsdag og torsdag kommer der en bus med nye indsatte.
Og Boggs, betjenten,
kigger ind og siger: "Jeg har en bofælle til dig."
Og jeg siger "fedt".
Og gamle Boggs kigger på mig og siger: "I får det godt."
Så jeg rejser mig. Jeg åbner døren.
Og det er min brors ansigt.
Det var, som om vi var fem år igen. Vi løb bare.
Løb hen til hinanden og krammede.
Vi sad oppe og drak kaffe og spiste slik og sludrede bare.
Vi græd og huskede tilbage.
Der var ingen vold. Intet misbrug.
Vi listede ikke rundt.
Selvom vi sad i fængsel,
er det mine bedste minder.
Vi talte om forandring.
Han sagde, han ønskede, han kunne omgøre det.
Og jeg sad stadig fast i at være den hårde og seje fyr.
Og han talte med mig hele tiden:
"Hvorfor er du så vred? Hvorfor kan du ikke tale om tingene?"
Og hans yndlingsudtryk var:
"Jeg afsoner nok tid for alle i vores familie."
Han sagde det, så jeg ikke kun lærte af mine fejl, men også hans.
Og for at jeg blev en bedre mand.
FÆNGSELSRANCH I MONTANA
I 2009 HAVDE JESSE GONZALEZ AFSONET SIN DOM OG BLEV LØSLADT
HAN DRIVER NU FLERE FORRETNINGER
Hvad så?
Godt.
Efter fængslet blev livet bedre.
Lige nu ejer jeg to gulvfirmaer, og jeg ejer Junior's Pit Stop Auto Shop.
Et værksted for biler og motorcykler.
Alle, jeg ansætter, er gerne tidligere narkomaner,
forbrydere eller nogen på prøvetid eller prøveløsladelse.
Jeg tror ærlig talt, at tiden i fængsel med min lillebror
gjorde, at jeg er den, jeg er nu.
Han ændrede sin tankegang, og han belærte mig om det.
Jeg lærte meget af den knægt.
Og jeg har mødt mange mange forbrydere.
Ingen af dem har angeren,
medfølelsen eller viljen til forandring, mens de sidder inde, som min bror har.
Han kom i fængsel, han stod ved det, han gjorde,
og han har ændret sit liv.
Han er klar til at starte forfra.
TETON COUNTY DOMHUS, MONTANA
FØR HIGINIO GONZALEZ KAN LØSLADES,
SKAL HAN FØRST FOR EN PRØVELØSLADELSESNÆVN
Mr. Gonzalez' prøveløsladelse træffer jeg ikke beslutning om.
Det er ikke op til mig, men jeg formoder, at et prøveløsladelsesnævn bør overveje,
om han tager ansvar for sine handlinger.
Jeg husker, at før jeg steg ud af bilen,
tjekkede jeg for at se om pistolen var ladt, og den var tom.
Og jeg kan huske, at jeg gik i butikken.
Jeg sigtede ikke direkte på ham,
som man ville, hvis man prøvede at ramme noget.
Jeg ville skræmme ham og tænkte: "Hvis jeg trykker på aftrækkeren,
hører han den skyde. Der sker intet, men det skræmmer ham."
Så jeg trykkede på aftrækkeren. Og jeg husker, at den affyrede.
Og jeg løb bare.
Jeg sprang ind i bilen.
"Hvorfor sagde I ikke, at der var en kugle i pistolen?
Jeg skød lige den fyr."
Jeg vidste ikke, de havde lagt en kugle i den.
Det vidste jeg ikke.
Da de gav mig den, tjekkede jeg magasinet.
Jeg tænkte ikke på at tjekke andet.
Det, jeg lige hørte, havde jeg aldrig hørt før.
Jeg gennemgik filen fra 1996.
Det, der blev sagt dengang,
er ikke, hvad der var på den optagelse, jeg lige hørte.
Han bliver spurgt: "Ved du, hvor mange kugler der var i pistolen?"
Hans svar: "Der var kun en.
Jeg lagde kuglen i.
Jeg satte magasinet tilbage i den.
Så så jeg på den og trak den lille tingest tilbage og lukkede den."
Han lagde tydeligvis kuglen i pistolen og beskrev at have en kugle.
Og han nævnte aldrig noget om ikke at vide, at pistolen var ladt.
Han siger også, at han aldrig sigtede direkte på ekspedienten.
Det er bare ikke sandt.
Da politiet ankom i butikken,
fandt de overvågningsvideo, som viste hele transaktionen,
og det var chokerende.
Mr. Gonzalez retter pistolen mod Eric og siger, han skal give ham pengene.
Skynd dig!
-Tag dem! -Gør det, bitch.
Eric føjede sig og prøvede på ikke at være truende.
Han kunne have medvirket i en video om, hvordan man håndterer et røveri.
Åbn pengeskabet.
Jeg har ingen nøgler til pengeskabet.
-Jeg har ikke nøglerne til pengeskabet. -Jeg skyder dig, bitch.
Han siger til Eric, at han vil skyde ham,
hvilket indikerer, at det er præcis, hvad han ville gøre.
Når han siger, at han kun prøvede at skræmme ekspedienten,
passer det bare ikke med det, vi ser på båndet.
Mr. Gonzalez prøver at trykke på aftrækkeren på pistolen.
Pistolen affyrer ikke.
Mr. Gonzalez vender pistolen mod sig selv, kigger på den,
finder sikringen, slår den fra og skyder Eric i brystet.
Vi ser en mand skudt og dræbt, og det er ikke Hollywood. Det er ægte.
Det er umuligt, at det kan være et uheld.
Han trykker på aftrækkeren og ved, at der er en kugle i pistolen.
Det indrømmer han.
Jeg formoder, at han har siddet i fængsel i årevis
og har fortalt sig selv den samme historie, til han tror på det.
Men han tager tydeligvis ikke ansvar for sine handlinger.
Han er tydeligvis ikke ansvarlig for de ting, han gjorde.
Det virker, som om han bare prøver at distancere sig fra mordet.
FIRE MÅNEDER EFTER HIGINIO GONZALEZ' FØRSTE INTERVIEW
INDVILLIGEDE HAN I AT BESVARE FLERE SPØRGSMÅL
Jeg var næsten 17, da jeg begik min forbrydelse.
Jeg troede, mit liv var forbi.
I delstaten Montana er der ikke garanteret prøveløsladelse.
Jeg kan være her resten af livet.
Men jeg er ikke den, jeg var, da jeg gjorde, hvad jeg gjorde.
Folk forstår det ikke. Higinio var den yngste.
Han havde drømme og gode karakterer. Han var sød.
Han var medfølende og en god dreng.
Alle troede, jeg meldte ham, fordi jeg er den lovlydige forælder.
Min søn meldte sig. Han besluttede at komme tilbage.
Jeg er stolt af, at han er ansvarlig.
Jeg meldte mig ikke.
Min mor meldte mig, men hun vil ikke indrømme det,
fordi jeg tror, hun tror, jeg vil hade hende.
Det er hun nok bange for, men jeg bebrejder hende ikke.
Jeg ved, det var svært for hende.
Den dag i dag vil hun nok ikke affinde sig med det.
Og det forsvinder aldrig. Den skade, jeg forvoldte.
Jeg tog en andens liv, og det tog lidt tid at forstå,
hvordan andre havde det med det, Især Erics familie.
Det er en af de vigtigste ting, jeg vil bevise for alle.
Uanset hvordan du voksede op, kan du stadig forandre dig.
Han tager tydeligvis ikke ansvar for sine handlinger.
Han er tydeligvis ikke ansvarlig for de ting, han gjorde.
Jeg gennemgik filen fra 1996.
Han lagde tydeligvis kuglen i pistolen og beskrev at have én kugle.
Han trykker på aftrækkeren velvidende, at der er en kugle i pistolen.
Det virker, som om han bare prøver at tage afstand fra mordet.
Jeg kunne have svoret, at de ladede den.
Men han siger, at jeg sagde, at jeg ladede den.
Jeg kan faktisk ikke huske den del, at jeg sagde, jeg ladede pistolen.
Jeg mener…
Jeg ved det ikke lige nu…
Mit hoved går i forskellige retninger lige nu.
Så jeg prøver at forstå det hele.
Jeg ville trykke på aftrækkeren for at skræmme ham.
Hvis han hørte pistolen, uden den blev affyret, bare det klik.
For at skræmme ham. Er du med?
Og det var hensigten. Men…
Jeg ved det ikke. Måske…
Han har nok ret.
Jeg tror, jeg vidste det.
Jeg vidste det, og jeg ville ikke…
Jeg ville ikke forlige mig med det.
Jeg kan aldrig hele, medmindre jeg ser det i øjnene,
så det er svært at forlige sig med.
Jeg kan ikke lide følelsen nu, men det var noget, jeg skulle høre.
Jeg prøver at…
Jeg prøver at være så god som muligt.
Og det får mig til at føle, at jeg har lang vej igen.
Tekster af: Pernille G. Levine