Jos voisin palata siihen päivään,
kertoisin itselleni, mihin tämä johtaa.
Sekunnin murto-osa voi määrittää koko loppuelämän.
Se, mitä tein 16-vuotiaana, pelotti minua.
Kannan ikuisesti mukanani taakkaa ihmishengen riistämisestä.
YHDYSVALLOISSA TEHDÄÄN VUOSITTAIN YLI 20 000 MURHAA
NOIN 1 000 NIISTÄ TEKEE ALLE 18-VUOTIAS
TÄMÄ ON VANGIN NUMERO 40647 TARINA
Olen ollut vankilassa 27 ja puoli vuotta.
Tunnenko ansaitsevani vapauden?
En.
Mutta haluaisinko saada mahdollisuuden -
tehdä itsestäni paremman, jotta minua ei tunnettaisi vain tällaisena?
Ehdottomasti.
Me kaikki voimme olla vaarallisia.
Minua sanotaan hirviöksi.
En väitä olevani syytön.
Murhasin juuri miehen kylmäverisesti.
MENETETYT ELÄMÄT
Otan tämän takaasi.
Laitan sen pääsi yli.
HIGINIO GONZALEZ TUOMITTIIN VUONNA 1997 ELINKAUTISEEN -
MURHASTA, JONKA HÄN TEKI 16-VUOTIAANA
Niin nuorena ei ymmärrä -
tekojensa seurauksia. Ne ymmärtää vasta vanhempana.
Meni kauan ennen kuin osasin nähdä asiat uhrin perheen näkökulmasta.
Se oli minulle rankinta, ja on sitä yhä.
Synnyin Wyomingin Lovellissa. Asuin siellä lyhyen aikaa -
kun äitini opiskeli collegessa.
Muutimme Wyomingista Washingtoniin, jossa vartuin.
Lapsuuteni oli normaali, ainakin ulkopuolisten silmin.
Äitini työskenteli tienoon lasten parissa.
Hän yritti opettaa meille oikean ja väärän.
Jouduimme aina vastuuseen pahanteosta.
Mutta isäni oli erilainen.
Hän käytti sekä fyysistä että henkistä väkivaltaa.
Hän hakkasi minut, kun olin seitsemän tai kahdeksan.
En päässyt kouluun kolmeen viikkoon.
Äidilläni oli kestämistä, mutta hän ei lähtenyt, koska rakasti isääni.
Isän väkivaltaisuuden pelossa -
nukuimme kengät jalassa. Olimme aina valmiita lähtemään.
Kun sitä miettii nyt, niin olihan se aika rajua.
Piti tehdä niin, jotta tunsimme olevamme turvassa.
8-VUOTIAANA HIGINIOLLE SELVISI,
ETTÄ HÄNEN ISÄNSÄ OLI MUKANA HUUMEKARTELLISSA
Isäni oli mukana huumebisneksessä. Hän salasi sen äidiltäni aika hyvin.
Kun menin kerran vessaan,
isälläni oli siellä kilokaupalla kokaiinia.
Isäni oli konepajan päällikkö. Luulimme rahojen tulevan sieltä.
Isoveljeni tiesivät varmasti enemmän kuin minä,
mutta silloin varmistuin siitä, miten isäni tienasi rahansa.
Lopulta vanhemmat veljeni menivät mukaan jengeihin.
He seurasivat isäni jalanjälkiä.
Nuorimpana ajattelin, että isoveljien seurassa olisi turvallisinta.
Mutta sellainen elämäntyyli on aika traumaattista niin nuorelle.
Taisin olla 12, kun seisoskelin kadunkulmassa perheystävämme vieressä.
Joku tuli ja ampui häntä kasvoihin.
Sen jälkeen äitini päätti viedä meidät pois Washingtonista ja isäni luota.
VUONNA 1992 HIGINION ÄITI JÄTTI MIEHENSÄ JA VEI LAPSENSA MONTANAAN
Muutimme Billingsiin ja tajusimme heti, että siellä oli erilaista.
Se ei ollut iso kaupunki. Äitini sanoi, että asettuisimme sinne.
Hän halusi meidät pois entisistä puuhistamme.
Niin hän suunnitteli. Hän luuli, että niin kävisi.
Mutta eihän siinä kovin hyvin käynyt.
HIGINION ISÄ SEURASI PERHETTÄ MONTANAAN
HÄN OSTI TALON LÄHISTÖLTÄ JA ALKOI MYYDÄ HUUMEITA
Isän tekemisistä levisi sana nopeasti.
Ihailin isääni ja näin hänen tienestinsä.
Tuumin, että ehkä minunkin pitää tehdä samaa.
Siitä tuli minun ja veljieni arkea.
Isäni kasvatti meidät pärjäämään kadulla.
Murtauduimme autoihin, vohkimme stereoita ja aloimme ajautua tappeluihin.
Kun tappelin ensi kerran koulussa sain lähtöpassit -
ja syytteen pahoinpitelystä.
Silloin jouduin ensimmäisen kerran ongelmiin viranomaisten kanssa.
HIGINIOA SYYTETTIIN PAHOINPITELYSTÄ
HÄN ISTUI KOLME KUUKAUTTA NUORISOVANKILASSA
HÄN OLI 13-VUOTIAS
Kun pääsin nuorisovankilasta, asiat riistäytyivät hallinnasta.
Menin asumaan isäni luo.
Hän alkoi antaa minulle paljon ruohoa tai kokkelia tai metaa.
Hän sanoi: "Tee sillä mitä haluat."
Niinpä aloin myydä metaa.
Halusin tienata rahaa, koska isänikin teki niin.
Mutta ei 14–15-vuotiaalle pitäisi tulla puheluita huumeita haluavilta.
En tajunnut, että se oli johtamassa vielä pahempaan.
Olin tutustunut pariin ikäiseeni tyttöön.
He alkoivat käydä luonani kyselemässä metaa.
Muistan, kun eräänä päivänä toinen tytöistä itki, kun he tulivat.
Kysyin, mikä hänellä oli. Hän kertoi isänsä lyöneen -
ja uhanneen tappaa. Tyttö kysyi, auttaisinko heidät pois kaupungista.
Tiesin, miltä sellainen tuntui.
Niinpä lupauduin.
"Voin tehdä sen, jos te todella haluatte sitä."
He kysyivät, auttaisinko myös maksamaan kaiken.
En suostunut.
He ehdottivat, että ryöstäisin heidän kotinsa lähellä sijaitsevan kaupan.
He itkivät yhä ja pyysivät apua.
Suostuin siihen lopulta.
HUHTIKUUN 22. PÄIVÄN ILTANA 1996 -
HIGINIO JA TYTÖT AJOIVAT YHDESSÄ KAUPALLE
Ajoimme sen pienen rakennuskompleksin taakse.
Toinen tytöistä antoi minulle aseen.
Se oli vanha Ruger .22 -käsiase.
Muistan tarkistaneeni ennen autosta nousemista,
oliko ase ladattu. Se oli tyhjä.
Tytöt vakuuttelivat aseen olevan tyhjä.
KUN HIGINIO TULI KAUPPAAN,
PAIKALLA OLI VAIN 27-VUOTIAS MYYJÄ ERIC PAVILIONIS
Muistan kävelleeni kauppaan.
Kävelin karkkikäytävää pitkin.
Nappasin Butterfinger-karkkipatukan,
laitoin se tiskille, kaivoin kolikoita taskustani ja maksoin sen.
Otin aseen esiin, ja hän nosti kätensä ylös.
Sanoin, että hänen pitää tyhjentää kassa.
Hän ojensi rahat minulle. Survoin ne taskuuni.
Sitten pyysin häntä avaamaan kassakaapin.
Hän ei tehnyt sitä. Hänellä ei muka ollut avainta.
Aloin raivostua.
"Sinun pitää avata kassakaappi, tai ammun sinut."
Katsoin asetta.
Pelottelin häntä. Olin painavinani liipaisinta.
Ase laukesi.
Sitten vain juoksin.
RINTAAN AMMUTTU ERIC PAVILIONIS MENEHTYI RIKOSPAIKALLE
HIGINIO PAKENI SAALIINAAN 78 DOLLARIA JA KARKKIPATUKKA
HIGINION SEURASSA OLLEET TYTÖT PAKENIVAT MYÖS PAIKALTA
HEITÄ EI KOSKAAN SYYTETTY OSALLISUUDESTA RIKOKSEEN,
EIVÄTKÄ HE HALUNNEET OSALLISTUA TÄHÄN DOKUMENTTIIN
Sanotaan, että pitäisi oppia antamaan itselleen anteeksi.
Se ei ole mahdollista.
En anna itselleni koskaan anteeksi.
Voin rehellisesti sanoa, että…
Siitä puhuminenkin on yhä vaikeaa.
AMPUMISEN JÄLKEISENÄ PÄIVÄNÄ -
POLIISI PIDÄTTI HIGINION TÄMÄN ÄIDIN KOTONA
HIGINIO OLI 16-VUOTIAS
Higinio ilmoittautui poliisille itse. Niin pitikin tehdä.
Teoistaan pitää kantaa vastuu.
Minua luultiin ilmiantajaksi, koska olen lainkuuliainen vanhempi.
Poikani päätti kuitenkin itse antautua.
Olen ylpeä siitä, että hän vastasi teostaan.
Olen Carmen Gonzalez.
Olen Higinio Gonzalezin äiti. Hän on nuorin poikani.
Ihmiset eivät ymmärrä. Higinio oli kuopus.
Hänellä oli unelmia ja hyvät arvosanat.
Hän oli kiltti, myötätuntoinen ja hyvä poika.
Muut lapset ajautuivat väärälle tielle.
Kun Higinio teki rikoksensa, en voinut uskoa sitä.
Tunteeni järkkyivät. Kiistin tapahtuneen.
Luulen menettäneeni lapseni,
koska keskityin selviämään yksinhuoltajana.
Lapseni eivät olisi ajautuneet rikolliseen elämään,
jos olisin valinnut heille eri isän.
Higinion isä oli pahoinpitelijä.
Perheväkivaltaa kesti vuosikausia. En vain sietänyt sitä enää.
Muutimme tänne vuonna 1992.
Se oli tilaisuuteni päästä pois lasteni isän luota.
Mutta hän tuli tänne parin päivän päästä. Vapauteni jäi siis haaveeksi.
Lopulta hän jäi tänne ja pysyi lasteni lähellä.
Lapsille isä oli ihailun kohde.
Kaikkien lasteni kohdalla keskityin niin kovasti pärjäämään yksinhuoltajana,
etten tajunnut olevani menettämässä heitä.
Mutta muistan sen, ettei Higinio ollut ongelmalapsi.
Kun kuulin poliisin tutkivan ampumista, jossa tekijä oli nuori poika,
en ajatellut, että se voisi olla poikani.
PIDÄTYKSEN JÄLKEEN -
CARMEN SAI TAVATA POIKANSA KAHDEN KESKEN POLIISIASEMALLA.
KUULUSTELUHUONE
Hän tunnusti tekonsa minulle ja vannoi sen olleen vahinko.
Hyppäsin ylös, paiskasin tuolin syrjään ja sanoin:
"Et sinä ole voinut tehdä sitä." Ja minä itkin. Olin vihainen hänelle.
Se oli liian rankkaa.
Hän itki ja kertoi rakastavansa minua.
Muistan, kun hän istui siellä…
Ja katsoi minua suurilla silmillään.
Hän tiesi, miten paljon se sattui minuun. Mutta näin, että hän rakasti minua.
POLIISI- JA OIKEUSTALO
HIGINIO TUNNUSTI AMPUNEENSA ERIC PAVILIONISIN
POLIISI KERTOI CARMENILLE, ETTÄ POIKA JOUTUISI OIKEUTEEN MURHASTA
Sitten minulta hajosi kaikki.
Mietin vain sitä, miten nuori hän oli ja mitä hänelle tapahtuisi.
Aivan kuin poikani olisi juuri kuollut.
Vaikutelmani Carmen Gonzalezista on, että hän on kunnon ihminen.
Tiedettiin, että hän yritti tehdä kaiken parhaansa mukaan -
pitääkseen perheensä raiteillaan.
Mutta hän ei taida muistaa ihan oikein.
Hänen mukaansa herra Gonzalez ilmoittautui poliisille tekonsa jälkeen.
Mutta äiti itse tuli poliisiasemalle ja tunnisti herra Gonzalezin ampujaksi.
Sitten poliisi haki pojan.
Poika ei ilmoittautunut poliisille.
Nimeni on Joe Coble.
Vuonna 1996 olin Yellowstonen piirikunnan apulaissyyttäjä.
Olin syyttäjänä Gonzalezin tapauksessa.
Minulla on ollut lukuisia henkirikostapauksia.
Tämä kyseinen jäi mieleeni, koska se oli niin järjetön.
Yhteisö järkyttyi siitä.
Syynä oli se, että kaupan myyjä, Eric Pavilionis,
oli viaton mies, jolla ei ollut tapahtuneeseen osaa ei arpaa.
Hänellä oli neljä lasta.
Hänellä oli kokopäivätyö,
ja lisäksi hän työskenteli kaupassa parina päivänä viikossa -
jotta perhe olisi pärjännyt.
Hän teki kaikkensa perheensä eteen,
ja lopulta hänet tapettiin sen takia.
Gonzalez ampui Ericin,
koska se oli hänen tarkoituksensa alusta asti.
Ei ollut mitään syytä painaa liipaisinta. Niin ei olisi tarvinnut käydä.
Silloin syyttäjän tehtävänä on vaatia enimmäisrangaistusta.
Gonzalez oli nuori,
mutta silti suosittelin, että oikeus langettaisi elinkautisen.
Jos olisin samassa tilanteessa nyt, toimisin samoin.
Se oli aiheellista silloin ja olisi sitä myös nyt.
10.1.1997 HIGINIO GONZALEZ SAI ELINKAUTISEN VANKEUSTUOMION -
KAHDEKSAN KUUKAUTTA 17-VUOTISSYNTYMÄPÄIVÄNSÄ JÄLKEEN
Kannoin raskaan vastuun, kun pyysin -
oikeutta langettamaan mielestäni asianmukaisen tuomion.
Yksi perhe menettäisi siinä pojan.
Mutta näitä tapauksia on katsottava -
siltä kantilta, että yksi perhe menetti isän.
Saimme enimmäisrangaistuksen,
mutta se ei palauta uhrin perhettä ennalleen.
Ei se tee siitä ehjää.
BISMARCK, POHJOIS-DAKOTA
Tässä on kuva isästä jouluna.
Se oli viimeinen joulunne yhdessä.
Ericin surman jälkeen jokainen tunti tuntui ponnistelulta.
Hautajaisiin meneminen ja se, että lapset piirsivät hänelle kuvia mukaan.
Ja jokainen heistä valitsi…
…yhden lempileluistaan ja pehmoleluistaan isälleen,
jottei tämä pelkäisi nukkuessaan.
ERICIN KUOLEMAN AIKAAN -
HÄNELLÄ JA HÄNEN VAIMOLLAAN OLI NELJÄ ALLE SEITSENVUOTISTA TYTÄRTÄ
Eric ei nähnyt heidän käyvän koulua.
Hän ei saanut tanssia tytärtensä kanssa eikä saattaa heitä alttarille
Hän jäi kaikesta paitsi.
Eivätkä tytöt saaneet kokea niitä isänsä kanssa.
Ei kenenkään pitäisi varttua ilman isää.
FRAN JA ERIC TAPASIVAT 1988,
KUN ERIC PALVELI ILMAVOIMISSA ETELÄ-DAKOTASSA
HE AVIOITUIVAT VUOTTA MYÖHEMMIN -
JA ASETTUIVAT BILLINGSIIN KASVATTAMAAN LAPSIAAN
Kun Eric tapettiin, hän oli 27-vuotias.
Hän oli elämässäni kahdeksan vuotta ja kaksi päivää. Ehdimme kokea paljon.
Rakensimme meille elämän, ja sitten se riistettiin.
Näin Higinio Gonzalezin ensi kerran oikeussalissa.
Odotin näkeväni hirviön.
En odottanut näkeväni siistinnäköistä nuorta miestä.
Mutta minusta hän teki järjettömän ja tarpeettoman teon.
Halusin rangaistuksen olevan sen mukainen.
Myönnän, että järkytyin, kun hän sai elinkautisen.
Tuomio tuntui aika kovalta,
mutta olimme tyytyväisiä, sillä tuomio oli sopiva verrattuna siihen, mitä menetimme.
En ole juuri ajatellut häntä vuosien varrella,
koska olen yrittänyt unohtaa sen osan elämästäni.
Pari kuukautta sitten, kun minuun otettiin yhteyttä -
ja kerrottiin tämän dokumentin tekemisestä,
mietin syytä siihen. Mitä hän haluaa tästä?
"Teini tunnusti myyjän surman."
"Väittää ampumista vahingoksi."
"Lähikaupan myyjän tappajan on istuttava ainakin 30 vuotta."
ELINKAUTINEN TUOMIO SISÄLSI EHDON
HIGINIO GONZALEZ VOI ANOA EHDONALAISTA OLTUAAN VANKILASSA 30 VUOTTA
HÄN ON NYT KOLMEN VUODEN PÄÄSSÄ SIITÄ PÄIVÄMÄÄRÄSTÄ
Kun ajattelen Higinio Gonzalezin ehdonalaista,
mielestäni se asia kuuluu oikeuslaitoksen päätettäväksi.
Jos hän pääsee ehdonalaiseen,
menemme varmaankin lasteni kanssa kuulemaan, mitä hänellä on sanottavanaan.
Koko sen ajan, minkä olen ollut täällä,
olen miettinyt monia asioita.
Olen miettinyt menettämistä paljon.
Kunpa joku kävisi luonani ja sanoisi rakastavansa minua.
Siitä on aikaa, kun joku on halannut minua viimeksi.
Tuollaisia asioita haluan. Mutta kaikkea varjostaa syyllisyys.
Syyllisyys liittyy siihen, sillä…
…mistä tahansa olenkin jäänyt paitsi,
olen tehnyt saman heille.
Tein sen hänen perheelleen. Tein sen hänen tyttärilleen.
Tunnen niin vahvaa syyllisyyttä, koska…
Olen yhä täällä.
Mutta he eivät saa enää koskaan kokea sellaista.
En odottanut tuollaista.
En uskonut, että hän syyttäisi itseään siitä,
mitä hän teki minun ja tyttärieni elämälle.
Kaikki eivät tekisi niin.
Hänen ei olisi tarvinnut.
Mutta ei se muuta tapahtunutta.
Pitääkö veljeni sovittaa rikoksensa? Ehdottomasti. Siitä ei ole epäilystäkään.
Mutta mielestäni tuomio ei ollut asianmukainen. Ei tosiaankaan.
Meitä sanotaan hirviöiksi, mutta kukaan ei mieti taustaamme.
Meistä tuli ympäristömme tuote.
Mutta se ei tarkoita, ettei meihin saisi yhteyttä tai meillä ei olisi mitään arvoa.
Eikä sitä, ettemme voisi muuttua.
Nimeni on Jesse Gonzalez.
Higinio Gonzalez on pikkuveljeni.
Olimme tiivis perhe,
mutta kaukana sellaisesta "täydellisestä perheestä", jollaisia näkee tv:ssä.
Isäni oli huumekauppias kauan.
Vartuttuamme minä ja isoveljeni myimme huumeita isäni puolesta.
Pikkuveljeni oli helppoa -
seurata minua kaduille, jengeihin ja huumeiden pariin.
Eikä sieltä ole ulospääsyä.
Päädyt vankilaan tai ruumispussiin.
Kun veljeni joutui vankilaan, tunsin paljon vihaa maailmaa kohtaan.
Suuntasin sen muihin.
Minä ja vanhemmat veljeni -
ajauduimme syvälle katuelämään ja jengitoimintaan.
Meidät tunnettiin väkivallasta ja huumekaupasta.
Meidän tunnettiin kaikesta rikollisesta, mitä kaduilla voi tehdä.
Olin kaikista pahin.
Olin kuin rinnettä alas vierivä lumipallo. Asiat karkasivat hallinnastani.
VUONNA 2003 JESSE GONZALEZ SAI 10 VUODEN VANKEUSTUOMION -
TÖRKEÄSTÄ PAHOINPITELYSTÄ, SIEPPAUKSESTA JA KIDUTUKSESTA
ISTUTTUAAN KUUSI VUOTTA MONTANAN OSAVALTION VANKILASSA -
HÄN SAI UUDEN SELLITOVERIN
Joka tiistai ja torstai uusia vankeja tuotiin bussilla.
Boggs, vartija…
Hän huikkasi selliini: "Saat kämppäkaverin."
Vastasin: "Hienoa."
Boggs katsoi minua ja sanoi: "Teille tulee hauskaa."
Nousin ylös ja avasin oven.
Ja näin veljeni kasvot.
Olimme taas kuin viisivuotiaita. Me vain juoksimme.
Juoksimme toistemme luo ja halasimme.
Valvoimme, joimme kahvia, söimme karkkia ja vain puhuimme.
Itkimme ja muistelimme.
Ei ollut väkivaltaa. Ei pahoinpitelyä.
Ei tarvinnut olla varuillaan.
Vaikka olimme vankilassa.
Ne ovat parhaita muistojani.
Puhuimme muutoksesta.
Hän kertoi minulle haluavansa perua tekonsa.
Ja minä yritin yhä olla kova jätkä.
Hän mainitsi siitä jatkuvasti.
"Miksi olet tuollainen tuittupää? Mikset voi puhua asioista?"
Hänen lempisanontansa oli:
"Lusin tarpeeksi koko perheemme puolesta."
Hän sanoi niin, että oppisin hänenkin virheistään.
Ja että parantaisin tapani.
MONTANAN OSAVALTION VANKILAN MAATILA
VUONNA 2009 JESSE GONZALEZ VAPAUTUI KÄRSITTYÄÄN TUOMIONSA LOPPUUN
HÄNELLÄ ON NYT USEITA YRITYKSIÄ
Mitä kuuluu?
Hyvä.
Vankilan jälkeen elämä parani.
Omistan nyt kaksi lattiapinnoiteyritystä ja autokorjaamon.
Siellä korjataan autoja ja moottoripyöriä.
Palkkaan yleensä töihin toipuvia addikteja,
entisiä rikollisia tai ehdonalaisessa olevia.
Uskon, että veljeni kanssa vankilassa viettämäni ajan ansiosta -
olen se, mikä olen tänään.
Hän muutti ajattelutapansa ja tartutti sen minuunkin.
Opin siltä pojulta paljon.
Olen pyörinyt pahoissa porukoissa.
Heistä kukaan ei osoita katumusta,
myötätuntoa tai tahtoa muuttua vankilassa ollessaan niin kuin veljeni.
Hän joutui vankilaan, kantoi vastuun teostaan,
ja muutti elämänsä.
Hän on valmis aloittamaan alusta.
TETONIN PIIRIKUNNAN OIKEUSTALO
ENNEN KUIN HIGINIO GONZALEZ VOIDAAN VAPAUTTAA,
HÄNEN ON MENTÄVÄ ARVIOITAVAKSI EHDONALAISLAUTAKUNNAN ETEEN
Gonzalezin ehdonalaisesta päättäminen ei ole minun asiani.
Se ei riipu minusta, mutta lautakunnan pitäisi ottaa huomioon,
ottaako hän vastuun teostaan vai ei.
Muistan, että ennen kuin nousin autosta,
tarkistin, oliko ase ladattu. Se oli tyhjä.
Muistan kävelleeni kaupassa.
En osoittanut häntä aseella niin,
että olisin yrittänyt osua tarkoituksella.
Halusin pelotella häntä. Ajattelin, että jos painaisin liipaisimesta,
mitään ei tapahtuisi, mutta hän säikähtäisi.
Painoin liipaisinta.
Muistan, kun ase laukesi.
Sitten vain juoksin.
Kiiruhdin autoon.
"Miksette kertoneet, että aseessa on patruuna?
Ammuin juuri sen tyypin."
En tiennyt, että he olivat laittaneet aseeseen yhden patruunan.
Kun he antoivat aseen, tarkistin lippaan, mutten tajunnut tarkistaa mitään muuta.
En ollut kuullut tuota aiemmin.
Lukaisin vuoden 1996 kansion.
Silloin sanottiin -
ihan muuta kuin mitä kuulin juuri tuolta tallenteelta.
Häneltä kysyttiin: "Tiedätkö, montako patruunaa aseessa oli?"
Hän vastasi: "Vain yksi."
"Laitoin patruunan sisään ja lippaan takaisin paikoilleen
Sitten katsoin sitä ja vedin sitä pientä juttua taaksepäin."
Hän selvästikin laittoi aseeseen patruunan ja kertoi, että niitä oli yksi.
Hän ei maininnut, ettei olisi tiennyt aseen olevan ladattu.
Hän myös väittää, ettei osoittanut myyjää aseella.
Se ei ole totta.
Kun poliisi saapui kauppaan,
he löysivät valvontavideon, jolta näkyi kaikki, mitä tapahtui.
Video oli järkyttävä.
Gonzalez osoittaa Ericiä aseella ja käskee tätä antamaan rahat.
Vauhtia!
Tule ottamaan ne! -Tee sinä se.
Eric teki yhteistyötä ja yritti pysyä rauhallisena.
Hän oli kuin malliesimerkki siitä, miten ryöstön aikaan toimitaan.
Avaa kassakaappi.
Minulla ei ole sen avainta.
Minulla ei ole kassakaapin avainta. -Ammun kuulan kalloosi.
Hän sanoo Ericille aikovansa ampua tämän.
Minusta se on merkki siitä, että hän aikoikin tehdä niin.
Hän sanoi yrittäneensä vain pelotella myyjää.
Se ei sovi yhteen sen kanssa, mitä näemme videolla.
Gonzalez yrittää painaa liipaisinta.
Ase ei laukea.
Hän kääntää aseen itseään kohti, katsoo sitä,
poistaa varmistimen ja ampuu Ericiä rintaan.
Näimme, kun mies ammuttiin kuoliaaksi. Eikä se ollut Hollywood-leffa, vaan totta.
Ei ole mahdollista, että se olisi ollut vahinko.
Hän painaa liipaisinta tietäen, että aseessa on patruuna.
Hän myöntää sen.
Epäilen, että hän on istunut vankilassa vuosikausia -
ja kertonut itselleen samaa tarinaa, kunnes on uskonut sen.
Mutta hän ei selvästikään ota vastuuta teostaan.
Hän ei selvästikään pidä itseään vastuussa tekemistään asioista.
Sen sijaan näyttää siltä, että hän vain yrittää sanoutua irti Ericin murhasta.
NELJÄN KUUKAUDEN KULUTTUA ENSIMMÄISESTÄ HAASTATTELUSTA -
HIGINIO SUOSTUU VASTAAMAAN LISÄKYSYMYKSIIN
Olin 16-vuotias tehdessäni rikoksen.
Luulin, että elämäni on ohi.
Montanan osavaltiossa ei ole taattua ehdonalaisuutta.
Saatan olla täällä loppuikäni.
En ole enää sama ihminen kuin tekoni aikaan.
Ihmiset eivät ymmärrä. Higinio oli kuopus.
Hänellä oli unelmia ja hyvät arvosanat. Hän oli kiltti,
myötätuntoinen ja hyvä poika.
Minua luultiin ilmiantajaksi, koska olen lainkuuliainen vanhempi.
Poikani päätti kuitenkin itse antautua.
Olen ylpeä siitä, että hän vastasi teostaan.
En ilmoittanut itsestäni.
Äitini ilmiantoi minut, mutta hän ei myönnä sitä,
koska hän luulee, että vihaisin häntä.
Sitä hän pelkää. Mutta en kanna hänelle kaunaa.
Tiedän, miten vaikeaa hänen oli tehdä se.
Luulen, ettei hän ole vieläkään sinut sen asian kanssa.
Eikä tekemäni vahinko katoa koskaan.
Riistin ihmishengen. Kesti hetken ymmärtää,
miltä sen tuntuu muista, varsinkin Ericin perheestä.
Se on yksi tärkeimmistä asioista, jonka haluan todistaa.
Ihminen voi muuttua taustastaan huolimatta.
Hän ei selvästikään ota vastuuta teoistaan.
Hän ei selvästikään pidä itseään vastuussa tekemistään asioista.
Lukaisin vuoden 1996 kansion.
Hän selvästikin laittoi aseeseen patruunan ja kertoi, että niitä oli yksi.
Hän painaa liipaisinta tietäen, että aseessa on patruuna.
Näyttää siltä, että hän vain yrittää sanoutua irti Ericin murhasta.
Olisin voinut vannoa, että he latasivat sen.
Mutta hän sanoo, että minä kerroin ladanneeni sen.
En rehellisesti sanottuna muista tuota.
Että olisin sanonut ladanneeni aseen.
En osaa sanoa. Tuntuu kuin…
Ajatukseni harhailevat nyt eri suuntiin.
Yritän muistella tapahtunutta.
Ajattelin pelotella häntä painamalla liipaisinta,
jotta hän olisi kuullut aseen naksahtavan.
Yritin pelotella häntä.
Se oli tarkoitukseni, mutta…
En tiedä. Ehkä…
Hän on oikeassa.
Hän on oikeassa. Taisin tietää.
Taisin tietää, mutta en halunnut…
En halunnut hyväksyä sitä.
En parane koskaan, jollen kohtaa sitä asiaa.
On rankkaa hyväksyä se.
En pidä siitä, miltä se tuntuu nyt, mutta minun täytyi kuulla tuo.
Minä yritän…
Yritän olla paras versio itsestäni.
Tuon kuultuani tuntuu, etten ole vielä lähelläkään.
Tekstitys: Sami Haapasalo