Kad bih mogao vratiti vrijeme na taj dan,
rekao bih samom sebi što će se dogoditi.
Jedan trenutak može utjecati na ostatak tvog života.
Plašim se toga što sam učinio sa 16.
I uvijek ću nositi taj teret jer sam nekome oduzeo život.
U SAD-U SE SVAKE GODINE POČINI VIŠE OD 20 000 UBOJSTAVA
OKO 1000 NJIH POČINE OSOBE MLAĐE OD 18 GODINA
OVO JE PRIČA ZATVORENIKA 40647
U zatvoru sam već 27 i pol godina.
Smatram li da zaslužujem izaći?
Ne.
No želim li da mi se pruži prilika
da postanem bolja osoba i ne budem poznat samo po tome?
Da, naravno.
Mislim da svi možemo biti opasni.
Ljudi govore: „Čudovište si.”
Ne tvrdim da sam nevin.
Upravo sam hladnokrvno ubio nekoga.
JA SAM UBOJICA
IZGUBLJENI ŽIVOTI
SAVEZNI ZATVOR U MONTANI
Uzet ću ovo iza tebe.
Stavit ću ti ga preko glave.
GODINE 1997. HIGINIO GONZALEZ OSUĐEN JE NA DOŽIVOTNI ZATVOR
ZBOG UBOJSTVA KOJE JE POČINIO SA 16 GODINA
Kad si tako mlad, ne shvaćaš
posljedice vlastitih djela
dok ne odrasteš.
Dugo mi je trebalo dok to nisam sagledao ne iz svoje perspektive,
već sa stajališta njegove obitelji.
To mi i dalje najteže pada.
Rođen sam u Lovellu u Wyomingu.
Ondje sam živio kratko dok je mama išla na koledž.
Iz Wyominga smo se preselili u Washington, gdje sam odrastao.
Imao sam donekle normalno djetinjstvo
ili je barem tako izgledalo drugima.
Mama je radila s klincima iz susjedstva.
Pokušavala nas je naučiti razliku između dobra i zla.
I uvijek bismo odgovarali kad bismo učinili nešto loše.
No moj je otac bio drukčiji.
Zlostavljao nas je fizički, psihički i emocionalno.
Kad sam imao sedam ili osam, toliko me gadno prebio
da tri tjedna nisam mogao ići u školu.
Mama je mnogo trpjela, ali je ostala s njim jer ga je voljela.
No uvijek smo spavali u obući, da možemo pobjeći ako postane nasilan.
Sad mi se to čini jako drastičnim.
To što smo morali činiti samo da se osjećamo sigurno.
HIGINIO JE S OSAM GODINA OTKRIO
DA MU OTAC RADI ZA NARKOKARTEL
Moj se tata bavio drogom. Dobro je to skrivao od mame.
No sjećam se da sam jednom ušao u kupaonicu
i vidio tatu s hrpom kokaina, što sam tek poslije shvatio.
Tata je bio vrsni mehaničar.
Mislili smo da tako zarađuje.
Sigurno su starija braća znala više od mene,
no tad sam sa sigurnošću znao što tata čini da bi zaradio.
Poslije su se moja braća pridružila bandama.
Išli su tatinim stopama.
Bio sam najmlađi
i mislio sam da sam najsigurniji s braćom.
No kad netko tako mlad odrasta u takvom okruženju,
to je vrlo traumatično.
Sjećam se da sam s 12 godina stajao na uglu uz obiteljskog prijatelja
kad nam je netko prišao i ustrijelio ga u lice.
Nakon toga mama nas je odlučila odvesti iz Washingtona,
daleko od tate.
GODINE 1992. HIGINIJEVA JE MAJKA NAPUSTILA SUPRUGA I ODVELA DJECU U MONTANU
Preselili smo se u Billings i odmah smo primijetili da je drukčije.
Grad nije bio toliko velik. Mama je rekla da ćemo ondje živjeti.
Rekla je: „Htjela sam da se maknete od svega onoga.”
To joj je bio plan. To je očekivala,
no to joj baš i nije uspjelo.
HIGINIJEV OTAC PRATIO JE OBITELJ U MONTANU
KUPIO JE KUĆU U BLIZINI I POČEO DILATI DROGU
Brzo se pročulo čime se tata bavi.
Ugledao sam se u tatu. Kad sam vidio lovu, odlučio sam.
Pomislio sam: „Možda se trebam baviti time.”
Da, to je postala svakodnevica za mene i moju braću.
Tata nas je odgojio za život na ulici.
Provaljivali smo u aute, krali radije i tukli se.
Sjećam se prve tučnjave u školi. Izbacili su me.
Zatim su me optužili za napad.
Bio je to moj prvi incident kad sam imao problema s policijom.
POLICIJA JE OPTUŽILA HIGINIJA ZA NAPAD
TE JE PROVEO TRI MJESECA U POPRAVNOM DOMU
IMAO JE 13 GODINA
Nakon izlaska iz popravnog stvari su izmakle kontroli.
Otišao sam živjeti s tatom.
Davao mi je mnogo trave, mnogo kokaina ili metamfetamina
i rekao mi da radim s tim što god želim.
Počeo sam prodavati metamfetamin.
Cilj mi je bio zarađivati kao što je i tata zarađivao.
Ali dijete s 14 ili 15 godina ne bi trebalo primati pozive
osoba koje žele drogu.
Nisam shvaćao da to vodi k nečemu gorem.
Upoznao sam neke djevojke svoje dobi.
Dolazile su k meni i tražile metamfetamin.
Sjećam se da su jedan dan došle, a jedna je djevojka plakala.
Pitao sam što se događa. Rekla je: „Tata me pretukao
i rekao da će me ubiti.
Možeš li nam pomoći da pobjegnemo?”
Znao sam kako je to živjeti u takvom okruženju.
Rekao sam: „Dobro. Mogu vam pomoći ako to zbilja želite.”
Pitale su: „Hoćeš li sve platiti?”
Rekao sam da neću.
Rekle su: „Pored naše kuće je trgovina.
Možeš otići onamo i opljačkati ih.”
Nastavile su plakati. „Možeš li nam pomoći?”
Rekao sam: „Dobro, može.”
U NOĆI 22. TRAVNJA 1996.
HIGINIO I DJEVOJKE ODVEZLI SU SE DO TRGOVINE
Parkirali smo iza te male zgrade.
Jedna od njih dala mi je pištolj.
Bio je to stari Ruger kalibra 22.
Prije nego što sam izašao iz auta, sjećam se
da sam provjerio je li pištolj napunjen. Bio je prazan.
Rekle su: „Bez brige. Nema metaka.”
KAD JE HIGINIO UŠAO U TRGOVINU,
ONDJE JE BIO SAMO 27-GODIŠNJI BLAGAJNIK ERIC PAVILIONIS
Sjećam se ulaska u trgovinu.
Otišao sam do police sa slatkišima.
I uzeo sam čokoladicu Butterfinger,
stavio je na pult,
uzeo sitniš iz džepa i platio je.
Na kraju sam izvukao pištolj, a on je dignuo ruke u zrak.
Rekao sam mu da mora isprazniti blagajnu.
Zgrabio je novac i dao mi ga, a ja sam ga strpao u džep.
Onda sam mu rekao: „Dobro, sad mi otvori sef.”
Nije htio. Govorio je da nema ključ.
Tad sam se razljutio.
Rekao sam: „Otvori sef ili ću te upucati.”
Pogledao sam pištolj.
Htio sam ga preplašiti, da izgleda kao da ću povući okidač,
i sjećam se pucnja.
Samo sam pobjegao.
ERIC PAVILIONIS POGOĐEN JE U PRSA I PREMINUO JE NA LICU MJESTA
HIGINIO JE POBJEGAO SA 78 DOLARA I ČOKOLADICOM
DVIJE DJEVOJKE S HIGINIJEM TAKOĐER SU POBJEGLE
NJIH NIKAD NISU OPTUŽILI U VEZI S OVIM ZLOČINOM
TE SU ODBILE SUDJELOVATI U OVOJ DOKUMENTARNOJ EMISIJI
Kažu da trebaš naučiti kako si oprostiti.
To je nemoguće.
Nikad si neću oprostiti.
Iskreno mogu reći da mi je…
teško uopće govoriti o tome.
DAN NAKON PUCNJAVE
POLICIJA JE UHITILA HIGINIJA U MAMINOJ KUĆI
IMAO JE 16 GODINA
Higinio se predao. To je važno.
Biti odgovoran i prihvatiti odgovornost za ono što si učinio.
Svi su mislili da sam ga ja prijavila jer sam se pridržavala zakona, ali ne.
Moj se sin odlučio predati.
Ponosna sam jer prihvaća odgovornost.
Ja sam Carmen Gonzalez.
Ja sam majka Higinija Gonzaleza. On mi je najmlađi sin.
Higinio je bio najmlađi.
HIGINIJEVA MAJKA
Imao je snove. Imao je dobre ocjene.
Bio je ljubazan i suosjećajan. Bio je dobar dječak.
Druga su djeca pošla krivim putem.
Stoga nisam mogla vjerovati kad je Higinio to učinio.
Bila sam jako emotivna i poricala sam to.
Mislim da sam ih izgubila
jer sam se usredotočila na to kako preživjeti kao samohrana majka.
Moja djeca ne bi imala veze s tim zločinačkim svijetom
da sam im odabrala nekog drugog oca.
Higinijev otac bio je zlostavljač.
Godine obiteljskog nasilja.
Nisam mogla više.
Doselili smo se ovamo 1992. godine.
To mi je bila prilika da odem od njihova oca.
A onda se on pojavio dva dana nakon nas.
Stoga time nisam dobila nimalo slobode.
Na kraju je ostao ovdje i nastavio se viđati s djecom,
a njima je…
Bio im je otac. Obožavali su ga.
SVAKI JE DAN DAR OD BOGA
Mučila sam se kako preživjeti kao samohrana majka.
Mislim da sam se nekako izgubila i nisam shvatila da ih gubim.
Ali sjećam se da mi Higinio kao dijete uopće nije stvarao probleme.
DOM JE ONDJE GDJE SI TI
Kad sam čula da istražuju ubojstvo
i da je kriv neki mladić,
nisam ni pomislila da je to moj sin.
POLICIJA
NAKON UHIĆENJA
ISTRAŽITELJI SU DOZVOLILI CARMEN DA OSTANE NASAMO S HIGINIJEM
SOBA ZA RAZGOVORE ZAUZETO
Rekao mi je da je kriv. „Bila je to nesreća, mama. Kunem se.”
Skočila sam, odgurnula stolicu i rekla:
„Nisi to mogao učiniti. Ne ti.” I plakala sam. Bila sam ljuta na njega.
Bilo mi je preteško.
Plakao je i govorio mi da me voli.
Sjećam se kako je sjedio ondje…
i promatrao me svojim velikim očima.
Vidjela sam da zna koliko me povrijedio,
no vidjela sam i koliko me voli.
GRADSKA POLICIJA I SUD
HIGINIO JE PRIZNAO DA JE UBIO ERICA PAVILIONISA
POLICIJA JE REKLA CARMEN DA ĆE NJEZIN MALOLJETNI SIN IĆI NA SUĐENJE
Tad mi se sve raspalo.
Razmišljala sam samo o tome kako je premlad
i pitala se što će biti s njim.
Bilo je kao da mi je sin umro.
Smatram da je Carmen Gonzalez uistinu dobra osoba.
Bila je poznata po tome da čini sve što može…
TUŽITELJ
…da zadrži obitelj na pravom putu.
No mislim da njezino sjećanje nije baš pouzdano.
Rekla je da se g. Gonzalez predao nakon svega toga.
No ona je došla u policijsku postaju.
Ona je prepoznala g. Gonzaleza kao počinitelja,
a onda ga je policija uhitila.
Nije se predao.
Zovem se Joe Coble.
Godine 1996. bio sam zamjenik tužitelja okruga Yellowstone.
Radio sam kao tužitelj na Gonzalezovu slučaju.
Radio sam na mnogim slučajevima ubojstva.
SUDNICA OKRUGA TETON
Ovaj mi je ostao u sjećanju. To je bilo jako bešćutno
i cijela je zajednica bila u šoku.
Mislim da je razlog tomu taj što je blagajnik Eric Pavilionis
bio nevin čovjek koji nije bio kriv ni za što.
Imao je četvero djece.
Imao je stalan posao.
U trgovini je radio nekoliko dana u tjednu
da spoji kraj s krajem.
Radio je sve što je mogao za sebe i svoju obitelj.
A na kraju je zbog toga ubijen.
G. Gonzalez upucao je Erica
jer ga je otpočetka namjeravao upucati.
Nije bilo razloga da povuče okidač.
To se nije moralo dogoditi.
Zato je posao tužitelja tražiti maksimalnu kaznu.
G. Gonzalez bio je maloljetnik,
no ipak sam pred sudom iznio preporuku za doživotnom kaznom.
Da sam danas u toj ulozi, ponovno bih to učinio.
Tad sam mislio da je to prikladno, a i sad to mislim.
DESETOG SIJEČNJA 1997. HIGINIO GONZALEZ OSUĐEN JE NA DOŽIVOTNI ZATVOR
OSAM MJESECI NAKON 17. ROĐENDANA
Velika je odgovornost tražiti od suda
da izrekne kaznu koju smatrate primjerenom.
Jedna će obitelj izgubiti sina.
Ali slučajeve morate promatrati
iz perspektive obitelji koja je izgubila oca.
Dobio je najveću moguću kaznu,
no to nije pomoglo toj obitelji.
Nije ju učinilo cijelom.
BISMARCK, SJEVERNA DAKOTA
Tu je fotografija tate na Božić.
To vam je bio posljednji Božić.
Nakon što je Eric ubijen, svaki mi je trenutak bio težak.
Išle smo na komemoraciju,
a sva su moja djeca nacrtala nešto za njega.
Sve su one odabrale…
BIVŠA ŽENA ERICA PAVILIONISA
…omiljene igračke
i plišane životinje za njega
kako se ne bi bojao dok spava.
U TRENUTKU NJEGOVE SMRTI
ERIC I FRAN PAVILIONIS IMALI SU ČETIRI KĆERI MLAĐE OD SEDAM GODINA
Nije ih vidio kako idu u školu.
Nije išao na ples za očeve i kćeri. Nije ih predao na oltaru.
Sve je to propustio.
Ni one to nisu mogle proživjeti s njim.
Nitko ne bi trebao odrasti bez tate.
FRAN I ERIC UPOZNALI SU SE 1988.
DOK JE SLUŽIO U ZRAČNIM SNAGAMA SAD-A U JUŽNOJ DAKOTI
VJENČALI SU SE GODINU POSLIJE
I ODSELILI SE U BILLINGS U MONTANI KAKO BI OSNOVALI SVOJU OBITELJ
Eric je imao 27 godina kad je ubijen.
Poznavala sam ga osam godina i dva dana,
a u tih osam godina proživjeli smo cijeli život.
Mislim da smo stvorili zajednički život, a to nam je onda oduzeto.
Kad sam prvi put vidjela Higinija Gonzaleza u sudnici,
očekivala sam vidjeti
čudovište.
Nisam očekivala dragog i sređenog mladića,
ali mi se činilo da je učinio nešto vrlo bešćutno i nepotrebno.
Htjela sam da kazna odgovara zločinu.
Moram priznati da me šokirala doživotna kazna.
Meni se to činilo mnogo,
ali mislim da smo bili zadovoljni izrečenom kaznom
jer se činilo da odgovara onome što smo izgubili.
Ne znam jesam li razmišljala o njemu tijekom ovih godina
jer sam pokušala odvojiti taj dio života.
No kad nam je prije nekoliko mjeseci javljeno
da će se snimati ovaj dokumentarac,
pitala sam se zašto.
Što želi postići?
„Tinejdžer priznaje ubojstvo blagajnika.”
„Tvrdi da je bilo slučajno.”
DOŽIVOTNA KAZNA
„Ubojica blagajnika mora odslužiti barem 30 godina.”
IAKO JE OSUĐEN NA DOŽIVOTNU KAZNU, DODANA JE ODREDBA
DA HIGINIO GONZALEZ SMIJE ZATRAŽITI UVJETNO PUŠTANJE NAKON 30 GODINA
OD TOGA GA DIJELE JOŠ TRI GODINE
Kad razmišljam o uvjetnom puštanju za Higinija Gonzaleza,
smatram da je to odluka pravosudnog sustava.
Ako zatraži uvjetno puštanje,
vjerujem da ćemo moja djeca i ja doći na to saslušanje kako bismo čule
što bi mogao reći.
Proveo sam mnogo vremena ovdje
i razmišljao sam o mnogočemu.
Mnogo sam razmišljao o gubitku.
Volio bih da me netko posjeti i kaže mi da me voli.
Razmišljam koliko je prošlo otkako me netko zagrlio.
Sve je to nešto što ja želim, ali istovremeno osjećam i krivnju.
A…
osjećam tu krivnju…
zato što ono što smatram da je meni uskraćeno
ja sam uskratio njima.
Njegovoj obitelji. Njegovim kćerima.
U sebi nosim toliko krivnje zato što sam…
još živ.
No one više neće imati priliku doživjeti ništa od toga.
Nisam to očekivala.
Nisam mislila da će biti svjestan toga
koliko je njegovo djelo utjecalo na mene i moje kćeri.
Ne bi svatko tako razmišljao.
Nije to morao reći.
No to svejedno ne mijenja to što se dogodilo.
Zaslužuje li moj brat platiti za svoj zločin? Naravno.
Bez sumnje.
No mislim da njegova kazna nije bila primjerena.
Ne mislim to.
Ljudi govore: „Čudovište si.”
No nitko ne razmišlja zašto smo takvi.
Postali smo proizvod svoje okoline.
No to ne znači da nam nema pomoći.
To ne znači da nismo dostojni.
I to ne znači da se ne možemo promijeniti.
Ja sam Jesse Gonzalez.
Higinio Gonzalez moj je mlađi brat.
Bili smo bliska obitelj,
no „savršena obitelj” kakvu vidite na TV-u…
HIGINIJEV STARIJI BRAT
…nema veze s našom obitelji.
Moj je tata dugo bio diler.
Kad smo malo odrasli, ja i starija braća počeli smo dilati za našeg tatu.
Stoga je moj mlađi brat lako mogao
pratiti mene na ulicu, upasti u bande i krenuti s drogom.
A onda nema izlaza.
Ili ideš u zatvor ili u mrtvačnicu.
Nakon što je brat zatvoren,
osjećao sam mnogo bijesa, mržnje i gnjeva prema svima.
Iskaljivao sam se na svima.
Ja i moja starija braća
upali smo u bande i radili štošta.
Bili smo poznati po nasilju i dilanju.
Bili smo poznati po svemu vezanom za ulični kriminal.
Ja sam bio najgori.
Postalo je poput neke lavine.
Izmaknulo je kontroli.
GODINE 2003. JESSE GONZALEZ OSUĐEN JE
NA DESET GODINA ZBOG NAPADA, OTMICE I MUČENJA
NAKON ŠEST GODINA U SAVEZNOM ZATVORU U MONTANI
DOBIO JE NOVOG CIMERA
Svakog utorka i četvrtka
dolazio je autobus s novim zatvorenicima.
Zatvorski čuvar Boggs…
pogledao je u moju ćeliju i rekao: „Dobit ćeš novog cimera.”
Rekao sam: „Super.”
Stari Boggs pogledao me i rekao: „Bit će vam dobro.”
Ustao sam i otvorio vrata.
I ugledao svog brata.
Kao da smo opet imali pet godina.
Potrčali smo jedan drugome u zagrljaj.
Ostali smo budni, pili kavu i jeli slatkiše. Razgovarali smo.
Plakali smo i prisjećali se.
Nije bilo nasilja. Ni zlostavljanja.
Nismo morali hodati kao po jajima.
Iako smo bili u zatvoru.
To su mi najljepše uspomene.
Razgovarali smo o promjeni.
Rekao mi je da bi volio poništiti svoj čin.
A ja sam i dalje glumio snažnog i kul tipa.
Stalno je razgovarao sa mnom.
„Zašto imaš takvu naglu narav? Zašto ne razgovaraš o osjećajima?”
Omiljena mu je rečenica bila:
„Služim dovoljno dugu kaznu za cijelu našu obitelj.”
Rekao je to kako bih učio iz njegovih pogrešaka, ne samo iz svojih.
Kako bih bio bolji čovjek.
RANČ SAVEZNOG ZATVORA U MONTANI
GODINE 2009. JESSE GONZALEZ ODSLUŽIO JE KAZNU I PUŠTEN JE NA SLOBODU
SAD VODI NEKOLIKO TVRTKI
NAJBOLJI TATA!
Što se događa?
Dobro.
Nakon zatvora život je postao bolji.
Vlasnik sam dviju tvrtki za uređenje podova i automehaničarske radnje.
Radimo na automobilima i motociklima.
Obično zapošljavam bivše ovisnike,
bivše zločince ili osobe koje su uvjetno puštene.
Iskreno vjerujem da sam zbog boravka u zatvoru s bratom
postao to što jesam.
Promijenio je svoj način razmišljanja i naveo me da učinim isto.
Mnogo sam naučio od njega.
Družio sam se s mnogo loših ljudi.
Nitko od njih ne osjeća grižnju savjesti,
suosjećanje ni želju za promjenom dok su u zatvoru
kao moj brat.
Otišao je u zatvor, priznao to što je učinio
i promijenio svoj život.
Spreman je krenuti iznova.
SUDNICA OKRUGA TETON, MONTANA
PRIJE NEGO ŠTO HIGINIO GONZALEZ MOŽE BITI PUŠTEN,
MORA SE POJAVITI PRED ODBOROM ZA UVJETNU KAZNU RADI PROCJENE
Ja ne donosim odluku o uvjetnom puštanju g. Gonzaleza.
Odluka nije na meni. No vjerujem da odbor treba razmotriti
je li preuzeo odgovornost za svoja djela.
Prije nego što sam izašao iz auta, sjećam se
da sam provjerio je li pištolj napunjen. Bio je prazan.
Sjećam se ulaska u trgovinu.
Nisam ga izravno uperio u njega
kao što bih učinio da želim pucati.
Htio sam da se boji, da misli da ću povući okidač.
Mislio sam: „Ako povučem okidač,
to će se čuti. Ništa se neće dogoditi, ali će se uplašiti.”
Stoga sam povukao okidač.
I sjećam se pucnja.
Samo sam pobjegao.
Uletio sam u auto
i pitao: „Zašto mi niste rekle da je metak u pištolju?
Upravo sam upucao tog tipa.”
Nisam znao da su stavile jedan metak.
Nisam to znao.
Kad su mi ga dale, provjerio sam šaržer. Nisam se sjetio provjeriti išta drugo.
Ovo dosad još nisam čuo.
Pregledao sam dosje iz 1996. godine.
Ono što je rečeno tada
ne odgovara snimci koju sam upravo poslušao.
Pitali su ga: „Jesi li znao koliko je metaka u pištolju?”
Rekao je: „Samo jedan.”
„Stavio sam metak unutra. Vratio sam šaržer,
pogledao ga, povukao onaj mali dio i zatvorio ga.”
Očito je stavio metak u pištolj i rekao da je imao jedan metak.
Nikad nije spomenuo da nije znao da je metak bio u pištolju.
Također je rekao da nije uperio pištolj izravno u blagajnika.
To nije istina.
Kad je policija došla u trgovinu,
pronašli su nadzornu snimku na kojoj se sve vidjelo.
Bilo je šokantno.
G. Gonzalez uperio je pištolj u Erica i rekao mu da mu da novac.
Brže!
-Uzmi ga! -Ti ga uzmi, gade.
Eric je surađivao. Pokušavao je biti smiren.
Mogao bi služiti kao primjer za obuku kako se ponašati tijekom pljačke.
Otvori sef.
Nemam ključeve sefa.
-Nemam ključeve sefa. -Upucat ću te u dupe, gade.
Rekao je Ericu da će ga upucati,
što mi govori da mu je to bila namjera.
Rekao je da je samo htio zastrašiti blagajnika,
no to ne odgovara onome što vidimo na snimci.
G. Gonzalez pokušao je povući okidač.
Pištolj nije opalio.
G. Gonzalez okrenuo je pištolj prema sebi i pogledao ga,
pronašao je osigurač, maknuo ga i ustrijelio Erica u prsa.
Vidimo ubojstvo jedne osobe. I to nije film, već stvarni život.
Nema šanse da je to bila nesreća.
Očito je povukao okidač znajući da je u pištolju metak.
Priznaje to.
Vjerujem da si je godinama u zatvoru
pričao istu priču dok napokon nije povjerovao u nju.
Očito ne prihvaća odgovornost za svoja djela.
Očito se ne smatra odgovornim za to
i čini se da se pokušava distancirati od tog ubojstva.
ČETIRI MJESECA NAKON PRVOG RAZGOVORA
HIGINIO GONZALEZ PRISTAO JE ODGOVORITI NA DODATNA PITANJA
Imao sam 16 godina kad sam počinio svoj zločin.
Mislio sam da mi je život gotov.
U saveznoj državi Montani uvjetno puštanje nije zajamčeno.
Mogao bih biti ovdje do kraja života.
No više nisam ista osoba kakva sam bio kad sam to učinio.
Ljudi ne razumiju. Higinio je bio najmlađi.
Imao je snove. Imao je dobre ocjene. Bio je ljubazan.
Bio je suosjećajan. Bio je dobar dječak.
Svi su mislili da sam ga ja prijavila jer sam se pridržavala zakona, ali ne.
Moj se sin odlučio predati. Odlučio se vratiti.
Ponosna sam jer prihvaća odgovornost.
Nisam se predao.
Mama me prijavila, ali ona to ne želi priznati
jer vjerojatno misli da ću je mrziti.
Mislim da se toga boji, ali ja joj ne zamjeram.
Znam koliko joj je to teško palo.
Mislim da se ni dan-danas ne može pomiriti s tim.
Ali to nikad neće nestati. Ta šteta koju sam prouzročio.
Oduzeo sam nekomu život. Trebalo mi je vremena da shvatim
kako je to utjecalo na druge, osobito na Ericovu obitelj.
Mislim da je to jedna od glavnih stvari koju želim dokazati.
Da se možeš promijeniti bez obzira na svoje odrastanje.
Očito ne prihvaća odgovornost za svoja djela.
Očito se ne smatra odgovornim za to.
Pregledao sam dosje iz 1996. godine.
Očito je stavio metak u pištolj i rekao da je imao jedan metak.
Povukao je okidač znajući da je u pištolju metak.
Čini se da se pokušava distancirati od tog ubojstva.
Mogao bih se zakleti da su ga one napunile.
Ali on kaže da sam ja rekao da sam stavio metak.
Iskreno, ne sjećam se toga
da sam rekao da sam ja stavio metak.
Mislim…
Ne znam. Sve je…
Sve mi je zbrkano u glavi.
Pokušavam to shvatiti.
Mislio sam da mogu povući okidač da ga zastrašim
jer bi čuo zvuk pucnja bez metka.
Htio sam ga zastrašiti.
To mi je bila namjera. Razumijete? Ali…
Ne znam. Možda…
Mislim da je u pravu.
Mislim da je u pravu, da sam znao.
Mislim da sam znao, ali to nisam…
Nisam to htio prihvatiti.
Nikad se neću moći oporaviti ako to ne prihvatim,
ali teško mi je to prihvatiti.
Ne sviđa mi se kako se sad osjećam, ali morao sam to čuti.
Znate, pokušavam…
Pokušavam biti što bolji.
A zbog ovoga se osjećam da nisam ni blizu toga.
Prijevod titlova: Matej Ivanković