Bárcsak visszamehetnék az időben,
hogy figyelmeztessem önmagam, mi lesz a vége.
Egy pillanat alatt…
eldőlhet a hátralevő életed.
Akkor, 16 éves koromban, borzasztóan megijedtem.
És örökké cipelnem kell annak a súlyát, hogy megöltem egy embert.
AZ EGYESÜLT ÁLLAMOKBAN ÉVENTE TÖBB MINT 20 000 EMBERÖLÉS TÖRTÉNIK
EBBŐL 1000 ESETBEN 18 ÉVEN ALULI AZ ELKÖVETŐ
EZ A 40647-ES FOGVATARTOTT TÖRTÉNETE
Huszonhét és fél éve ülök börtönben.
Megérdemlem-e a szabadságot?
Nem.
De ha azt kérdik, szeretnék-e még egy esélyt,
hogy vigyem valamire az életben, és ne csak emiatt emlékezzenek rám…
a válaszom: igen.
Szerintem bárkiből lehet gyilkos.
Az emberek szörnyetegnek neveznek.
Nem állítom, hogy ártatlan vagyok.
Hidegvérrel megöltem egy embert.
GYILKOS VAGYOK
ELVESZETT ÉLETEK
MONTANAI ÁLLAMI BÖRTÖN
Ezt kivesszük innen…
és ideakasztom a nyakába, oké?
HIGINIO GONZALEZT 1997-BEN ÉLETFOGYTIG TARTÓ BÖRTÖNBÜNTETÉSRE ÍTÉLTÉK
EGY OLYAN GYILKOSSÁGÉRT, AMIT 16 ÉVESEN KÖVETETT EL
Ilyen fiatalon nem tudod felfogni
a tetteid következményeit,
csak jóval később.
Nekem is évekbe telt, mire képes lettem az egészet…
a családja szemszögéből nézni,
és akkor ért a legszörnyűbb felismerés, ami a mai napig kísért.
A wyomingi Lovellben születtem.
Rövid ideig laktunk ott, amíg anyukám főiskolára járt,
utána elköltöztünk Washingtonba, és nagyrészt ott nőttem fel.
Átlagos gyermekkorom volt,
legalábbis látszólag, a külvilág szemében.
Anyukám istápolgatta a környékbeli srácokat.
Igyekezett minket jó irányba terelgetni.
Ha rosszat tettünk, vállalnunk kellett a következményeket.
De apám más volt.
Nem riadt vissza sem a fizikai, sem az érzelmi bántalmazástól.
Hét-nyolc éves koromban úgy megvert,
hogy három hétig nem mentem iskolába.
Anyukámnak sokat kellett tűrnie,
de maradt, mert szerette az apámat.
Mi olyan szinten rettegtünk tőle,
hogy cipőben aludtunk, ha esetleg sürgősen menekülni kéne.
Ennyi év távlatából azért elég durva belegondolni,
hogy ennyire nem voltunk biztonságban.
NYOLC ÉVES KORÁBAN HIGINIO RÁJÖTT, HOGY AZ APJA EGY DROGKARTELLNEK DOLGOZOTT
Apám belecsúszott a drogbizniszbe, de elég jól titkolta anyám elől.
Egyszer kimentem a mosdóba, és láttam nála egy csomó cuccot,
amiről ma már tudom, hogy kokain volt.
Apám szerelőmester volt, szóval azt hittük, onnan van pénze.
A bátyáim már biztosan tudtak ezt-azt,
de számomra akkor vált világossá, miből keresi a pénzét.
Végül a bátyáim is a bűnözői életmódot választották.
Mondhatni apám nyomdokaiba léptek.
Én pedig legkisebbként a bátyáim mellett éreztem magam biztonságban.
De ilyen közegben felnőni már önmagában is traumatikus.
Úgy 12 éves lehettem,
amikor egyszer egy utcasarkon álltam egy családi barátunk mellett,
mire valaki odasétált, és fejbe lőtte.
Anyukám akkor döntötte el, hogy elvisz minket Washingtonból,
minél távolabb apámtól.
1992-BEN HIGINIO ÉDESANYJA ELHAGYTA A FÉRJÉT,
ÉS A GYEREKEKKEL EGYÜTT MONTANÁBA KÖLTÖZÖTT
Billingsbe költöztünk, ami egy teljesen más helynek tűnt.
Egy kisváros volt, anyám pedig közölte, hogy mostantól ott fogunk élni,
és végre távol leszünk az összes mocsoktól.
Ez volt a terv.
És azt hitte, ezzel minden meg van oldva, de sajnos nem így lett.
HIGINIO ÉDESAPJA KÖVETTE A CSALÁDOT MONTANÁBA
VETT EGY HÁZAT A KÖZELBEN, ÉS FOLYTATTA A DROGÁRUSÍTÁST
Gyorsan híre ment, apám mivel is foglalkozik.
Én viszont felnéztem rá, és a pénzt láttam az egészben,
így arra jutottam, talán nekem is bele kéne vágnom.
És ez lett számunkra a norma. Nekem és a bátyáimnak.
Apám az utcai életre nevelt bennünket.
Autókat törtünk fel, kirámoltuk a hifit, verekedtünk.
Az iskolában belekeveredtem egy bunyóba, és kirúgtak,
ráadásul feljelentettek testi sértésért.
Ez volt az első alkalom, hogy összeütközésbe kerültem a törvénnyel.
HIGINIÓT FELJELENTETTÉK TESTI SÉRTÉSÉRT
ÉS HÁROM HÓNAPOT TÖLTÖTT EGY JAVÍTÓINTÉZETBEN
EKKOR 13 ÉVES VOLT
Miután kiengedtek a javítóból, elindultam a lejtőn.
Apámhoz költöztem.
Folyamatosan tömött fűvel, kokóval meg methtel.
Azt mondta: „Csinálj vele, amit akarsz!”
Úgyhogy elkezdtem methet árulni.
Én csak pénzt akartam keresni, hiszen tőle is ezt láttam.
De az nem oké, hogy egy 14 éves srácot folyton drogért hívogatnak.
Eszembe sem jutott, hogy egyszer meglesz még a böjtje.
Megismerkedtem pár korombeli lánnyal.
Elkezdtek átjárogatni, hogy methet kunyoráljanak.
Az egyik nap is így történt, és az egyikük sírva fakadt.
Kérdeztem, mi baja, mire ő: „Apám felpofozott, és ki akar nyírni.”
azt kérdezte: „Segítesz meglépni innen?”
Pontosan tudtam, miről beszél, így azt mondtam: „Dehogynem”.
Mondom: „Segíthetek, ha tényleg ezt akarod.”
„És figyu, fizeted az egészet, meg minden?”
Mondom: „Nem”.
Mire ő: „Van egy kisbolt a házunk mellett. Bemehetnél, és kirámolhatnád.”
Sírva rimánkodott tovább: „Légyszi, segíts rajtunk!”
Én meg: „Jól van, megcsinálom.”
1996. ÁPRILIS 22. ÉJSZAKÁJÁN
HIGINIO A LÁNYOK TÁRSASÁGÁBAN A KISBOLTHOZ HAJTOTT
A kisbolt épülete mögé parkoltunk.
Az egyik lány kezembe nyomott egy pisztolyt.
Valami ezer éves 22-es Ruger volt.
Emlékszem, mielőtt kiszálltam az autóból,
ellenőriztem, meg van-e töltve a fegyver, de üres volt.
A lányok is mondták, hogy nincs megtöltve.
AMIKOR HIGINIO BELÉPETT AZ AJTÓN,
EGYEDÜL A PÉNZTÁROS VOLT A BOLTBAN, A 27 ÉVES ERIC PAVILIONIS
Emlékszem, beléptem az ajtón…
elsétáltam az édességesek mellett…
felkaptam egy szelet Butterfingert…
letettem a pultra,
előkotortam némi aprót, és kifizettem.
Utána elővettem a pisztolyt…
feltette a kezét, és felkiáltott,
mire én: „Ürítsd ki szépen a kasszát!”
Úgy is lett, a kezembe nyomta a pénzt, én pedig beletömködtem a zsebembe.
Majd azt mondtam: „És most nyisd ki a széfet!”
De ellenkezett. Bizonygatta, hogy nincs nála a kulcs.
Fogytán volt a türelmem.
Azt mondtam, ha nem nyitja ki a széfet, lelövöm.
Ránéztem a pisztolyra, gondoltam, ráijesztek egy kicsit,
de elsült a kezemben.
Én pedig elfutottam.
ERIC PAVILIONIST A MELLKASÁN ÉRTE A LÖVÉS, ÉS A HELYSZÍNEN ELHUNYT
HIGINIO ELMENEKÜLT 78 DOLLÁRRAL ÉS EGY CSOKIVAL A ZSEBÉBEN
A HIGINIÓVAL ÉRKEZŐ KÉT LÁNY SZINTÉN ELMENEKÜLT
ŐKET SOSEM VONTÁK FELELŐSSÉGRE A TÖRTÉNTEKKEL KAPCSOLATBAN,
ÉS A DOKUMENTUMFILMBEN SEM KÍVÁNTAK SZEREPELNI
Azt mondják, meg kell bocsátanunk önmagunknak.
De az lehetetlen.
Ezt sosem bocsátom meg magamnak.
Őszintén szólva…
még most is nehéz erről beszélni.
A GYILKOSSÁG MÁSNAPJÁN ÉDESANYJA HÁZÁBAN FOGTÁK EL HIGINIÓT
16 ÉVES VOLT AKKOR
Higinio feladta magát.
Nincs más út.
Vállalnunk kell a felelősséget a tetteinkért.
Mindenki azt hitte, én szóltam a rendőrségnek, de nem.
De nem, ez a fiam saját döntése volt.
És én büszke vagyok rá, hogy megtette.
Carmen Gonzalez vagyok, Higinio Gonzalez édesanyja,
ő pedig a legkisebb fiam.
Senki sem értette. Higinio a légynek sem ártott.
Tervei voltak, kiválóan tanult.
Kedves volt, melegszívű, áldott jó gyerek.
A másik kettő elzüllött.
Így amikor megtudtam, mit történt, teljesen ledöbbentem.
Rettenetesen kiborultam, tagadásba menekültem, meg ilyesmi,
de azért kallódhattak el,
mert egyedülálló anyaként a túlélés vette el minden energiám,
és talán az lett volna az egyedüli megoldás,
ha más apát választok a gyerekeimnek.
Higinio apja egy bántalmazó volt.
Annyi éven át tűrtük a kegyetlenkedéseit, hogy egy nap elegem lett.
Úgyhogy 1992-ben ide költöztünk.
Otthagytam, hogy új életet kezdjünk.
Aztán két napra rá itt bukkant fel.
Úgyhogy nem sokáig volt nyugtunk tőle.
Végül itt kötött ki…
és továbbra is a gyerekek közelében maradt.
És számukra ő…
Hisz az apjuk volt. Bálványozták.
A gyermekeim azt látták, hogy felemészti az erőmet
a mindennapokkal való küzdelem,
és egyszerűen nem vettem észre, hogy szép lassan elveszítem őket.
De tisztán emlékszem, hogy Higinio sosem volt problémás gyerek.
Mikor meghallottam,
hogy egy fiatal fiút köröznek gyilkosságért,
fel sem merült bennem, hogy Higinio az.
HIGINIO LETARTÓZTATÁSA UTÁN A NYOMOZÓK MEGENGEDTÉK CARMENNEK,
HOGY EGY KIS IDŐT KETTESBEN LEGYEN A FIÁVAL
Beismerte a gyilkosságot. „Baleset volt anya, esküszöm!”
Felpattantam, odébb löktem a széket, és azt mondtam:
„Az nem lehet, hogy te voltál.”
Zokogtam, dühös voltam rá.
Elviselhetetlen volt.
Ő is sírt. Azt ismételgette, hogy szeret.
Emlékszem, ahogy ott ült…
azon a széken, és nézett rám azzal a nagy szemével.
Láttam rajta, hogy tudja,
mekkora fájdalmat okozott, de közben azt is, mennyire szeret.
VÁROSI FŐKAPITÁNYSÁG ÉS BÍRÓSÁG
HIGINIO ELISMERTE, HOGY LELŐTTE ERIC PAVILIONIST
A RENDŐRSÉG KÖZÖLTE CARMENNEL,
HOGY A FIÁT BÍRÓSÁG ELÉ FOGJÁK ÁLLÍTANI EMBERÖLÉS VÁDJÁVAL
Kicsúszott a lábam alól a talaj.
Csak az járt az eszemben, milyen fiatal, hogy vajon mi lesz vele.
Mintha elveszítettem volna a fiamat.
Carmen Gonzalez egy talpig becsületes asszony volt.
Köztudott volt róla, hogy mindent tőle telhetőt megtesz,
hogy valahogy összetartsa a családot.
De az általa elmondottak nem igazán felelnek meg a valóságnak.
Ő azt állította, hogy Mr. Gonzalez feladta magát,
miután elkövette a tettét.
De Mrs. Gonzalez jött be a rendőrségre vallomást tenni,
hogy a fia volt az elkövető.
Utána fogta el a rendőrség.
Nem ő adta fel magát.
Joe Coble-nek hívnak,
és 1996-ban én voltam Yellowstone megye helyettes főügyésze.
Én képviseltem a vádat a Gonzalez-ügyben.
Számos gyilkossági üggyel volt már dolgom,
de ez örökre megmaradt az emlékezetemben.
Borzasztó eset volt,
ami az egész várost mélyen megrázta.
És ennek az lehetett az oka,
hogy az eladó, Eric Pavilionis, egy ártatlan ember volt,
csupán az volt a bűne, hogy rosszkor volt rossz helyen.
Egy négygyermekes családapáról beszélünk.
Volt egy főállása,
emellett hetente pár alkalommal egy vegyesboltban dolgozott,
hogy el tudja tartani a családját.
Mindent megtett, hogy gondoskodjon róluk és saját magáról,
és végül halállal lakolt érte.
Mr. Gonzalez azért lőtte le Ericet, mert kezdettől fogva erre készült.
Semmi oka nem volt meghúzni a ravaszt.
Értelmetlen volt az egész.
És ilyenkor az ügyész nem tehet mást: a lehető legszigorúbb büntetést kéri.
Mr. Gonzalez fiatalkorú volt,
mégis életfogytiglani börtönbüntetés kiszabását kértem a bíróságtól.
És ha mai fejjel kellene döntenem, ugyanezt tenném.
Ahogy akkor, most is ezt tartanám helyesnek.
HIGINIO GONZALEZT 1997. JANUÁR 10-ÉN ÉLETFOGYTIGLANI SZABADSÁGVESZTÉSRE ÍTÉLTÉK
8 HÓNAPPAL A 17. SZÜLETÉSNAPJA UTÁN
Komoly felelősség, amikor indítványozom a bíróságnak,
hogy szabjon ki egy bizonyos büntetést.
Hiszen egy fiút elragadunk a családjától.
De az ilyen eseteket muszáj olyan szempontból néznünk,
hogy egy másik család elveszítette az édesapát.
Hiába értük el a legszigorúbb büntetést,
nem adhatjuk vissza az édesapát a családjának.
Már sosem lesz teljes a család.
Itt egy karácsonyi kép apával.
Az utolsó közös karácsonyunk.
Miután Ericet megölték, minden óra egy kínszenvedés volt.
Elmenni a temetésre,
és arra kérni a gyerekeket, rajzoljanak apának.
Aztán kiválasztották…
a kedvenc játékaikat,
és plüssállataikat, amit odaadtak neki, hogy ne féljen alvás közben.
ERIC ÉS FRAN PAVILIONIS NÉGY GYERMEKE KÖZÜL
MÉG EGYIK SEM VOLT HÉT ÉVES, AMIKOR ÉDESAPJUK ELHUNYT
Nem láthatta őket iskolába menni.
Nem volt apa-lány tánc, nem vezethette őket az oltár elé.
Ezek nem adattak meg neki,
és persze a lányainak sem.
Borzasztó dolog apa nélkül felnőni.
ERIC 1988-BAN ISMERTE MEG FRANT,
AMIKOR A LÉGIERŐNÉL SZOLGÁLT DÉL-DAKOTÁBAN
EGY ÉV MÚLVA ÖSSZEHÁZASODTAK
ÉS A MONTANAI BILLINGSBEN ALAPÍTOTTAK CSALÁDOT
Eric 27 éves volt, amikor megölték.
Nyolc évet és két napot kaptam belőle.
Ennyi idő rendeltetett kettőnknek.
Együtt megtaláltuk a boldogságot, amit aztán elvettek tőlünk.
Mikor először láttam Higinio Gonzalezt a bíróságon,
egy szörnyeteget vártam.
Nem egy helyes, jól fésült fiatalembert.
De ettől még úgy éreztem, hogy hidegvérrel, értelmetlenül ölt,
és arányos büntetésben reménykedtem.
Őszintén szólva megdöbbentett, hogy életfogytiglant kapott.
Én személy szerint sokalltam,
de összességében örültünk az ítéletnek,
mert arányos volt azzal, amitől megfosztottak minket.
Nem igazán gondoltam a fiúra az évek során.
Igyekeztem kizárni az életünkből.
Viszont pár hónappal ezelőtt megkeresett minket
ezzel a dokumentumfilmmel kapcsolatban.
Nem értettem,
mit akar ettől az egésztől.
„Beismerte tettét a tinédzser.”
„Azt állítja, baleset volt.”
„A bolti eladó gyilkosa legalább 30 évre rács mögé kerül.”
BÁR ÉLETFOGYTIGLANRA ÍTÉLTÉK,
HIGINIO GONZALEZ 30 ÉV UTÁN KÉRVÉNYEZHETI A FELTÉTELES SZABADLÁBRA HELYEZÉSÉT
ADDIG MÉG 3 ÉV VAN HÁTRA
Ami a feltételes szabadlábra helyezését illeti,
én úgy vélem, ezt a bíróság dolga eldönteni.
És ha sor kerül a meghallgatásra,
szeretnék részt venni a folyamatban a lányaimmal együtt,
mert kíváncsi vagyok a mondandójára.
A hosszú börtönévek alatt volt időd a számvetésre.
Sokat gondolkodom azon, mit veszítettem.
Hogy nincs, aki meglátogasson, és azt mondja: „Szeretlek.”
Hogy az idejét sem tudom, mikor ölelt meg valaki utoljára.
És bár rettenetesen vágyom erre, lelkiismeret-furdalásom van miatta.
És…
azért kínoz a bűntudat…
mert nemcsak magamat fosztottam meg ettől…
hanem őket is.
A családját. A lányait.
És azért mardos leginkább a bűntudat, mert…
én még élek.
De ők már ezt sosem élhetik át.
Nem erre számítottam.
Nem gondoltam, hogy magára veszi…
a tettei súlyát, hogy mit tett velem és a lányaimmal.
Nem mindenki tenne ilyet.
Kényszer nélkül.
De ez még nem változtat a történteken.
Meg kellett-e fizetni öcsémnek a bűneiért?
Maximálisan.
Semmi kétség.
De nem hiszem, hogy méltányos büntetést kapott.
Egyszerűen nem.
Az emberek szörnyetegnek tartanak, de sosem gondolkodnak el a miérteken.
A környezetünk tett minket ilyenné,
de ez még nem jelenti azt, hogy felesleges ránk energiát pazarolni,
hogy képtelenek vagyunk a változásra.
Jesse Gonzalez vagyok, Higinio Gonzalez bátyja.
Összetartó családunk volt,
de a tökéletes családhoz, amit a tévében látni
semmi közünk nem volt.
Semmi.
Apám már régóta drogdíler volt,
és amikor elég idősek lettünk a bátyáimmal,
mi is elkezdtünk árulni.
Szóval az öcsémnek egyenes útja vezetett az utcára,
a bűnbandák és a drogok világába.
És onnan nincs kiszállás,
csak bilincsben vagy hullazsákban.
Mikor az öcsémet lecsukták, tele voltam dühvel, gyűlölettel,
haragudtam az egész világra,
és jaj volt annak, aki az utamba állt.
Engem és a bátyáimat beszippantott az utca,
a bűnbandák világa és a többi.
Az erőszak, a drogok.
Mindenféle mocsokban benne voltunk, amit el tudsz képzelni.
És én voltam a leggázabb.
Elindultam a lejtőn, és nem volt megállás.
Elkapott a gépszíj.
JESSE GONZALEZT 2003-BAN 10 ÉV SZABADSÁGVESZTÉSRE ÍTÉLTÉK
SÚLYOS TESTI SÉRTÉSÉRT, EMBERRABLÁSÉRT ÉS KÍNZÁSÉRT
HAT ÉVE ÜLT A MONTANAI ÁLLAMI BÖRTÖNBEN,
AMIKOR ÚJ CELLATÁRSAT KAPOTT
Kedden és csütörtökön jött a busz az új transzporttal.
És Boggs, a nevelőtisztem…
egy nap beszólt a cellába: „Intéztem egy új lakótársat.”
Mire én: „Tőlem.”
Boggs rám nézett, és azt mondta:
„Örülni fogsz.”
Felkeltem, kinyitottam az ajtót:
és megpillantottam az öcsémet.
Mintha újra kissrácok lettünk volna.
Rohantunk, és egymás nyakába borultunk.
Egész éjjel ittuk a kávét, ettük a csokit, és csak beszélgettünk.
Sírva nosztalgiáztunk.
Nem volt erőszak, nem volt bántalmazás.
Nem kellett tojáshéjon lépkednünk.
Pedig börtönben voltunk.
Ez életem legszebb emléke.
Szóba került a változás.
Sokszor említette, mennyire bánja az egészet.
De én még akkor is adtam a kemény csávót.
Próbált a lelkemre beszélni.
„Miért nem nő már be a fejed lágya? Beszéljük ki a dolgokat!”
Az volt a szavajárása:
„Ülök én eleget az egész család helyett.”
Azt mondta, tanulnom kell az ő hibájából.
Hogy jobb emberré váljak.
MONTANA ÁLLAMI BÖRTÖNRANCH
2009 JESSE GONZALEZ LETÖLTÖTTE BÜNTETÉSÉT, ÉS SZABADLÁBRA KERÜLT
JELENLEG TÖBB VÁLLALKOZÁST VEZET
Mi a pálya?
Szuper.
A börtön után minden jobbra fordult.
Két padlóburkolócégem van, és az enyém a Junior's Pit Shop,
ami egy autó- és bicikliműhely.
Az összes emberem gyógyulófélben lévő drogfüggő,
volt elítélt, vagy feltételesen van szabadlábon.
Meggyőződésem, hogy az öcsémmel töltött börtönéveim
tettek azzá, aki vagyok.
Más szemmel kezdte nézni a világot, és engem is erre biztatott.
Sokat tanultam a sráctól.
Sok rossz embert láttam odabent.
De egyikükben sem láttam megbánást, empátiát…
vagy szándékot a változásra,
ellentétben az öcsémmel.
Börtönbe került, vállalta a felelősséget a tetteiért,
és megváltozott az élete.
Készen áll az újrakezdésre.
TETON MEGYEI BÍRÓSÁG, MONTANA
MIELŐTT HIGINIO GONZALEZT KIENGEDIK,
MEGHALLGATJA EGY BIZOTTSÁG, AMELY DÖNT A SZABADLÁBRA HELYEZÉSRŐL
Nem én döntök Mr. Gonzalez feltételes szabadlábra helyezéséről.
Nekem nincs beleszólásom, de úgy hiszem, a bizottságnak azt kell mérlegelnie,
Mr. Gonzalez vállalja-e a felelősséget a tetteiért.
Emlékszem, mielőtt kiszálltam az autóból,
ellenőriztem, meg van-e töltve a fegyver, de üres volt.
Emlékszem, beléptem az ajtón…
Nem fogtam rá a pisztolyt,
mintha le akarnám lőni.
Gondoltam, egy kicsit ráijesztek, mintha meghúznám a ravaszt,
és ha hallja a kattanást, nem történik semmi, csak megijed.
Szóval meghúztam a ravaszt,
és elsült a pisztoly.
Én pedig elfutottam.
Bevágódtam a kocsiba, és azt kérdeztem: „Miért nem szóltatok, hogy meg van töltve?
Lelőttem egy embert, basszus!”
Mint később kiderült, beletettek egy golyót a tudtom nélkül.
Mikor a kezembe adták, megnéztem a tárat, és eszembe sem jutott, hogy töltve van.
Amit most hallottam, még sosem hallottam ezelőtt.
Elővettem az 1996-os aktát, és…
és abban egyáltalán nem az áll,
mint ami a felvételen elhangzik.
Arra a kérdésre,
hogy hány golyó volt a pisztolyban, azt válaszolta: „Csak egy.”
„Beletettem a töltényt,
visszapattintottam a tárat,
megvizsgáltam újra, és meghúztam azt a kis pöcköt.”
Egyértelműen ő töltötte meg a pisztolyt. El is mondja, hogy egy golyó volt benne.
Egy szóval sem említette, hogy azt hitte, üres volt a tár.
Valamint azt is mondja, hogy nem fogta az eladóra a fegyvert.
Ez egyszerűen nem igaz.
Amikor kiérkezett a rendőrség,
megnézték a kamera felvételeit, amin látszik az egész incidens.
Megrázó látvány.
Mr. Gonzalez fegyvert fog Ericre, és követeli a bevételt.
Igyekezz!
- Vegye el! - Te csinálod!
Eric együttműködött. Nyugodt hangon kommunikált.
Mintha egy oktatóvideót látnánk, hogyan kell eljárni rablás esetén.
Nyisd ki a széfet!
Nincs nálam a kulcs.
- Nincs nálam a széf kulcsa! - Kilyuggatlak a picsába!
Megfenyegeti Ericet, hogy le fogja lőni,
amiből számomra egyértelmű, hogy pontosan erre készül.
Amikor azt állítja, hogy csak rá akart ijeszteni,
az egyáltalán nem vág egybe a felvétel tartalmával.
Mr. Gonzalez meghúzza a ravaszt.
De a pisztoly nem sül el.
Maga felé fordítja a fegyvert, megvizsgálja,
megtalálja a biztosítókart, meghúzza, és mellbe lövi Ericet.
Egy ember kivégzését látjuk.
Ez nem Hollywood, hanem a kőkemény valóság.
Elképzelhetetlen, hogy baleset történt volna.
Gonzalez meghúzza a ravaszt, tudva, hogy van egy golyó a tárban.
Amit el is ismert.
Úgy képzelem, hogy a hosszú börtönévek alatt,
addig mondogatta magának ezt a történetet, míg maga is elhitte.
De egyértelmű, hogy nem tanúsít őszinte megbánást.
Egyértelműen nem áll készen arra, hogy elismerje a bűnösségét,
inkább úgy tűnik, mintha megpróbálná eltolni magától a felelősséget.
NÉGY HÓNAPPAL AZ ELSŐ INTERJÚ UTÁN HIGINIO GONZALEZ BELEEGYEZETT,
HOGY VÁLASZOL NÉHÁNY TOVÁBBI KÉRDÉSRE
Tizenhat éves múltam, amikor elkövettem ezt a bűncselekményt.
Úgy éreztem, ezzel mindennek vége.
Montanában nem jár automatikusan feltételes szabadlábra helyezés.
Életem végéig itt lehetek.
De már nem ugyanaz az ember vagyok, mint akkor.
Senki sem értette. Higinio a légynek sem ártott.
Tervei voltak, kiválóan tanult.
Kedves volt, melegszívű, áldott jó gyerek.
Mindenki azt hitte, én szóltam a rendőrségnek, de nem.
Ő jött vissza, és döntött úgy, hogy feladja magát.
És én büszke vagyok rá, hogy megtette.
Nem én adtam fel magam.
Anyukám tette, bár sosem vallaná be,
mert azt hiszi, sosem bocsátanám meg neki.
Szerintem ettől fél, de nem hibáztatom érte.
Tudom, milyen nehéz lehetett neki.
És máig úgy érzem,
hogy képtelen szembenézni ezzel.
És sosem hozhatom helyre azt a kárt, amit okoztam.
Megöltem egy embert, és időbe telt megértenem,
mekkora fájdalmat okoztam, különösen Eric családjának.
És leginkább ezt szeretném bebizonyítani az embereknek,
hogy akárhonnan jössz, képes lehetsz a változásra.
Egyértelmű, hogy nem tanúsít őszinte megbánást.
Egyértelműen nem áll készen arra, hogy elismerje a bűnösségét.
Elővettem az 1996-os aktát, és…
Egyértelműen ő töltötte meg a pisztolyt. El is mondja, hogy egy golyó volt benne.
Meghúzta a ravaszt, tudva, hogy van egy golyó a tárban.
Úgy tűnik, mintha megpróbálná eltolni magától a felelősséget.
Megesküdtem volna, hogy ők tették bele a golyót.
De ő azt állítja, bevallottam, hogy én voltam.
Őszintén szólva én nem emlékszem arra,
hogy korábban ilyet mondtam volna.
Mármint…
De már nem is tudom, mintha…
Cikáznak a gondolatok a fejemben.
Próbálom felfogni ezt az egészet.
Mikor arra gondoltam, ráijesztek, és meghúzom a ravaszt,
úgy értettem, hogy hallja az üres pisztoly kattanását.
Hogy ezzel ráijesszek. Érthető?
Legalábbis ez volt a szándék, de…
Nem is tudom, talán…
Talán igaza van.
Talán mégiscsak tudtam.
Végig tudtam, csak nem akartam…
Nem akartam magamnak sem elismerni.
Sosem jövök rendbe addig, még szembe nem nézek ezzel.
De borzasztó nehéz megemészteni.
Most rémesen érzem magam, de ezzel muszáj volt szembesülnöm.
És megpróbálok…
minél jobb emberré válni.
De most úgy érzem, hogy fényévekre vagyok tőle.
A feliratot fordította: Tóth Márton