Kunne jeg gått tilbake til den dagen der,
hadde jeg fortalt meg selv hva det kom til å føre til.
Brøkdelen av et sekund kan avgjøre resten av livet ditt.
Det jeg gjorde da jeg var 16, skremte meg.
Og jeg må alltid leve med byrden av å ha tatt en annens liv.
HVERT ÅR BLIR MER ENN 20 000 DRAP BEGÅTT I USA.
RUNDT 1000 AV DEM BLIR BEGÅTT AV NOEN UNDER 18 ÅR
DETTE ER HISTORIEN TIL INNSATT #40647
Jeg har sittet i fengsel i 27 og et halvt år.
Fortjener jeg å komme ut?
Nei.
Men jeg skulle gjerne fått muligheten til
å bli et bedre menneske og ikke bare forbindes med å ha gjort dette.
Helt klart.
Alle mennesker kan bli farlige.
Folk sier at du er et uhyre.
Han sier ikke at jeg er uskyldig.
Jeg drepte nettopp en fyr med overlegg.
MONTANA DELSTATSFENGSEL
Jeg setter denne på bak deg. Jeg drar den over hodet ditt.
I 1997 BLE HIGINIO GONZALEZ DØMT TIL LIVSVARIG FENGSEL
FOR ET DRAP HAN BEGIKK DA HAN VAR 16
I så ung alder forstår man ikke følgene av det man har gjort.
Ikke før man blir eldre. Det tok meg lang tid å ikke bare se det fra min side,
men fra hans families perspektiv. Det var og er fortsatt det tøffeste for meg.
Jeg ble født i Lovell i Wyoming. Bodde der en kort periode mens mamma studerte.
Så flytta vi fra Wyoming til Washington, hvor jeg stort sett bodde i oppveksten.
Det var en helt vanlig oppvekst, til en viss grad, sett utenfra.
Mamma jobba med alle barna i nabolaget.
Hun prøvde å lære oss hva som var rett og galt.
Vi ble stilt til ansvar hvis vi gjorde noe galt.
Men faren min var annerledes.
Han mishandlet oss fysisk, psykisk og følelsesmessig.
En gang, da jeg var sju eller åtte, ga han meg så mye juling
at jeg ikke kunne gå på skolen i tre uker.
Mora mi hadde mye å hanskes med, men ble værende fordi hun elska pappa.
I tilfelle pappa skulle ty til vold
sov vi med skoene på. Da var vi alltid klar til å stikke av.
Det er ganske drastisk når man tenker over det nå, altså.
Å måtte gjøre noe sånt bare for å føle seg trygg.
DA HIGINIO VAR 8, OPPDAGET HAN AT FAREN HANS VAR DEL AV ET DOPKARTELL
Pappa var i dopbransjen. Han skjulte det ganske godt for mamma.
Men en gang jeg kom inn på badet,
hadde pappa det som jeg i dag vet var flere kilo kokain.
Pappa var en kløpper som mekaniker. Vi trodde pengene stammet derfra.
De eldre brødrene mine visste nok mer enn meg,
men da visste jeg helt sikkert selv hvordan pappa tjente pengene.
Storebroren min begynte å leve gjenglivet etter hvert.
Han fulgte i pappas fotspor.
Som den yngste tenkte jeg at det var tryggest å være med storebror.
Å vokse opp med den livsstilen som så liten er ganske traumatisk i seg selv.
Jeg var vel 12 da jeg sto på et hjørne ved siden av en venn av familien.
Så kom noen og skjøt ham i ansiktet.
Etter det bestemte mamma seg for å få oss ut av Washington, vekk fra pappa.
I 1992 FORLOT HIGINIOS MOR EKTEMANNEN OG TOK MED BARNA TIL MONTANA
Vi flytta til Billings og forsto med en gang at det var noe helt annet.
Det var ingen storby. Mamma sa: "Nå skal vi bo her."
Hun ville få oss vekk fra alle de greiene.
Det var planen hennes. Hun trodde det ville skje,
men så gikk det ikke akkurat så bra.
HIGINIOS FAR REISTE ETTER FAMILIEN TIL MONTANA
HAN KJØPTE ET HUS I NÆRHETEN OG BEGYNTE Å LANGE DOP
Ryktet spredte seg fort om hva pappa drev med.
Jeg så opp til pappa og hadde sett pengene.
Jeg tenkte at jeg kanskje også måtte begynne med det.
Og så ble det normen både for meg og brødrene mine.
Pappa lærte oss å leve livet i gata.
Vi brøt oss inn i biler, stjal stereoer og havna i slåsskamper.
Etter første slåsskamp på skolen ble jeg kasta ut.
Så ble jeg anmeldt for legemsfornærmelse.
Det var første gang jeg fikk problemer med lovens lange arm.
POLITIET SIKTET HIGINIO FOR VOLDEN,
OG HAN TILBRAKTE 3 MÅNEDER I ET UNGDOMSFENGSEL
DA VAR HAN 13 ÅR GAMMEL
Da jeg kom ut av ungdomsfengselet, begynte det å gå over stokk og stein.
Jeg flytta inn hos pappa.
Han ga meg masse gress, kola og meth og sa:
"Gjør hva du vil med det."
Da begynte jeg å selge meth.
For meg handla det om å tjene penger, for det var det pappa gjorde.
Et barn på 14 eller 15 skal ikke ha et liv der folk ringer etter dop hele tida.
Jeg forsto ikke at det førte med seg langt verre ting.
Jeg hadde blitt kjent med et par jenter på min alder.
De begynte å komme innom og spørre om jeg kunne skaffe meth.
En dag kom de bort, og da gråt den ene av jentene.
Jeg spurte hva som skjedde. "Pappa ga meg juling og sa han skulle drepe meg.
Kan du hjelpe oss ut av byen?"
Jeg visste hvordan det var å oppleve sånt, så jeg sa ja.
"Jeg ordner det hvis dere vil det."
De spurte om jeg ville hjelpe dem med å betale for alt. Da sa jeg nei.
De sa: "Det er en kiosk rett ved huset vårt. Du kan gå inn og rane den."
De gråt fortsatt. "Kan du hjelpe oss?"
Da gikk jeg med på det.
DEN 22. APRIL 1996 OM KVELDEN
KJØRTE HIGINIO OG JENTENE SAMMEN TIL KIOSKEN
Vi kjørte inn på baksiden av et lite leilighetskompleks.
En av jentene ga meg en pistol. Et gammelt håndvåpen, en .22 Ruger.
Før jeg gikk ut av bilen, husker jeg
at jeg sjekka om den var ladd, men den var tom.
Jentene sa: "Slapp av. Den er tom."
DA HIGINIO GIKK INN I KIOSKEN,
VAR KASSEMEDARBEIDER ERIC PAVILIONIS (27) DEN ENESTE SOM VAR TIL STEDE
Jeg husker at jeg gikk inn i kiosken.
Jeg gikk ned langs godterihyllene.
Jeg tok en Butterfinger-sjokolade.
Jeg la den på disken, tok opp penger og betalte for den.
Så trakk jeg opp pistolen, og da rakk han hendene i været.
Jeg sa: "Nå må du tømme kassaapparatet."
Han tok pengene og ga meg dem, og jeg tok dem og la dem i lomma.
Så sa jeg: "Nå må du åpne safen."
Det ville han ikke. Han sa at han ikke hadde nøkkel.
Da ble jeg sint. Jeg sa: "Hvis du ikke åpner den, skyter jeg deg."
Jeg så på pistolen, ville skremme ham, som om jeg skulle trekke av.
Og da gikk den av.
Da løp jeg bare.
ERIC PAVILIONIS BLE SKUTT I BRYSTET OG DØDE PÅ ÅSTEDET
HIGINIO STAKK FRA ÅSTEDET MED 78 DOLLAR I KONTANTER OG EN SJOKOLADE
DE TO JENTENE SAMMEN MED HIGINIO STAKK OGSÅ FRA ÅSTEDET
DE BLE ALDRI SIKTET FOR NOE RELATERT TIL FORBRYTELSEN
OG TAKKET NEI TIL Å BIDRA TIL DENNE DOKUMENTAREN
Folk sier at man bør lære seg å tilgi seg selv.
Det er ikke mulig. Jeg kommer aldri til å tilgi meg selv.
Helt ærlig kan jeg si
at det fortsatt er vanskelig å snakke om.
DAGEN ETTER SKYTINGEN
ARRESTERTE POLITIET HIGINIO HJEMME HOS MOREN
DA VAR HAN 16 ÅR GAMMEL
Higinio meldte seg. Det er det viktige her.
Å stå til ansvar for det man har gjort.
Alle trodde at jeg anga ham, som den lovlydige forelderen jeg var.
Men han meldte seg selv.
Jeg er stolt av ham for at han sto til ansvar for det.
Jeg heter Carmen Gonzalez og er Higinios mor. Han er min yngste sønn.
Folk forstår det ikke. Higinio var lillegutten.
Han hadde drømmer. Gode karakterer.
Han var snill og omsorgsfull. Han var den snille gutten.
De andre barna gikk det feil vei med.
Da Higinio begikk sin forbrytelse, kunne jeg ikke tro det.
Det var mye følelser. Jeg gikk inn i fornektelse.
Men jeg tror at jeg mista dem av syne
fordi jeg var for opptatt av å overleve som alenemor.
Ungene mine kunne ha fått et liv utenfor de kriminelles rekker
hvis jeg hadde valgt en annen far.
Higinios far mishandlet oss.
Etter så mange år med vold og mishandling hjemme klarte jeg ikke mer.
Derfor flytta vi hit i 1992.
Jeg kom meg unna faren og kunne skille lag med ham.
Men to dager senere dukka han opp. Jeg fikk ikke mye frihet, akkurat.
Så ble han bare her og fortsatte å treffe barna mine.
For dem var han jo far. De forgudet ham.
HVER DAG ER EN GAVE FRA GUD
Jeg sleit med å overleve som alenemor med alle barna mine.
Jeg gikk meg på en måte vill, for jeg forsto ikke at jeg mista dem.
Men jeg husker at Higinio aldri var noe problembarn for meg.
Da jeg hørte at politiet etterforsket en skyteepisode med en ungdom,
slo det meg ikke at det kunne være ham.
POLITI
ETTER ARRESTASJONEN GA ETTERFORSKERNE CARMEN TID ALENE MED HIGINIO PÅ STASJONEN
AVHØRSROM OPPTATT
Han sa at han hadde gjort det. "Det var et uhell, mamma. Jeg sverger."
Jeg hoppa opp, kasta stolen til side og sa:
"Det hadde du aldri kunnet gjøre. Ikke du." Jeg gråt. Jeg var sint på ham.
Det var for tøft.
Han gråt og sa om og om igjen at han var glad i meg,
og så husker jeg at han bare satt der.
I stolen, at han så på meg med de der store øynene.
Jeg så at han visste at han såret meg, men også hvor glad han var i meg.
TINGRETT
HIGINIO TILSTO Å HA SKUTT ERIC PAVILIONIS
POLITIET FORTALTE CARMEN AT TENÅRINGSSØNNEN VILLE BLI TILTALT FOR DRAP
Da raste hele verden sammen for meg.
Alt jeg klarte å tenke på, var at han var for ung. Hva kom til å skje med ham?
Det var som om han hadde dødd.
Inntrykket mitt av Carmen Gonzalez er at hun rett og slett er hel ved.
Hun var viden kjent for å gjøre sitt ytterste
for å sørge for at familien holdt seg på matta.
Men jeg tror ikke at hukommelsen hennes stemmer helt.
Hun antydet at Mr. Gonzalez meldte seg på egen hånd etter hendelsen.
Men det var hun som kom til stasjonen.
Hun pekte ut Mr. Gonzalez som skytteren, og så dro politiet for å hente ham.
Han meldte seg ikke selv.
Jeg heter Joe Coble.
På den tiden var jeg statsadvokat i Yellowstone County.
Og det var jeg som var aktor i saken mot Gonzalez.
Jeg har hatt mange drapssaker på bordet.
Denne saken husker jeg veldig godt. Den var virkelig bare meningsløs.
Lokalsamfunnet var i sjokk.
Og grunnen til det var nok at kassemedarbeideren, Eric Pavilionis,
var en uskyldig mann som sto helt uten skyld i alt dette.
Mannen hadde fire barn.
Han hadde fulltidsjobb, men jobba i en kiosk et par dager i uka
for å få endene til å møtes.
Han gjorde alt han kunne for sin egen og familiens del.
Og så førte det til at han ble drept.
Mr. Gonzalez skjøt Eric fordi det var planen hans hele veien.
Det var ingen grunn til å trekke av. Det hadde ikke måttet skje.
Og da blir det påtalemyndighetens jobb å be om lovens strengeste straff.
Mr. Gonzalez var tenåring,
men jeg anbefalte likevel at retten dømte ham til livstid.
Hadde jeg vært i samme sted i dag, hadde jeg gjort akkurat det samme.
Jeg mente at det var riktig da, og det mener jeg fortsatt.
DEN 10. JANUAR 1997 BLE HIGINIO GONZALEZ DØMT TIL LIVSTID I FENGSEL
8 MÅNEDER ETTER 17-ÅRSDAGEN
Retten har et stort ansvar når de skal vurdere
straffeutmålingen du mener er riktig.
En familie kommer til å miste en sønn.
Men man må se slike saker
fra siden til familien som mistet en far.
Vi fikk lovens strengeste mulige straff,
men det får ikke familien tilbake igjen. Den gjør dem ikke hel.
Her er et bilde av pappa fra jula. Det var deres siste jul sammen.
Etter at Eric ble drept, føltes hver eneste time som en kamp.
Å gå i minnestund og få barna mine til å tegne tegninger å sende med ham.
Og hver og en av dem valgte ut
et favorittleketøy og kosedyr til å sende med ham
sånn at han ikke skulle være redd mens han sov.
DA HAN DØDE HADDE ERIC OG FRAN PAVILIONIS
FIRE DØTRE SOM VAR UNDER SJU ÅR GAMLE
Han har gått glipp av å se dem gå på skolen.
Alle far-og-datter-danser og å føre dem opp kirkegulvet.
Han har gått glipp av alt.
Og de gikk glipp av alt. De fikk aldri dele det med ham.
Ingen skal måtte være nødt til å vokse opp uten sin far.
FRAN OG ERIC MØTTES I 1988
DA HAN TJENESTEGJORDE I USAS FLYVÅPEN I SØR-DAKOTA
DE GIFTET SEG ETT ÅR SENERE
OG SLO SEG NED I BILLINGS I MONTANA FOR Å STIFTE FAMILIE
Eric var 27 år gammel da han ble drept.
Jeg hadde ham i livet mitt i åtte år og to dager,
og vi levde et helt liv på de åtte årene.
Vi bygde oss et liv sammen, og så ble det bare revet vekk.
Første gang jeg så Higinio Gonzalez i retten,
forventet jeg å se… et uhyre.
Jeg forventa ikke å se en flott og striglet ung mann,
men jeg følte at han hadde gjort en meningsløs og unødvendig handling.
Derfor ville jeg at han skulle straffes deretter.
Jeg må innrømme at jeg ble sjokkert over livstidsdommen.
Det virket voldsomt for min del,
men alt i alt var vi veldig fornøyd med dommen,
siden den tilsynelatende samsvarte godt med det vi hadde mista.
Jeg har vel ikke tenkt så mye på ham,
for jeg har prøvd å holde den delen av livet adskilt.
Men for et par måneder siden, da jeg ble kontaktet angående denne dokumentaren,
så lurte jeg på hvorfor. "Hva ønsker han å få ut av dette?"
"Tenåring tilstår drap på kassemedarbeider."
"Hevder det var et uhell."
GONZALEZ FÅR LIVSTID
SELV OM HAN BLE DØMT TIL LIVSTID, BLE DET TATT MED ET VILKÅR
SOM LOT HIGINIO GONZALEZ SØKE OM PRØVELØSLATELSE ETTER 30 ÅR
HAN ER 3 ÅR UNNA DEN DATOEN
Min mening om at Higinio Gonzalez blir prøveløslatt…
Det er opp til rettsvesenet å avgjøre.
Hvis han søker om prøveløslatelse,
kommer nok jeg og barna mine til å være til stede for å høre hva han sier.
Når man har vært her så lenge som meg, får man reflektert over veldig mange ting.
Man tenker mye hva man mistet.
Skulle ønske at noen besøkte meg og sa "glad i deg".
Tenk hvor lenge siden det er at noen har gitt meg en klem.
Og dette er ting jeg ønsker meg, men ikke uten skyldfølelse.
Og…
Grunnen til at jeg har skyldfølelse…
…er at uansett hva jeg føler meg frarøvet for…
…så har jeg gjort det mot dem.
Jeg gjorde det mot hans familie. Mot døtrene hans.
Og grunnen til at jeg sitter igjen med så mye skyldfølelse, er…
…at jeg fortsatt er her. Mens de aldri får muligheten til å oppleve noe av det igjen.
Ikke det jeg forventa å få høre.
Jeg trodde nok ikke at han hadde tatt dette innover seg og følte på
omfanget av det han hadde gjort mot oss. Ikke alle hadde gjort det.
Og det var han ikke nødt til.
Men det forandrer fortsatt ikke på det som skjedde.
Broren min fortjener helt klart å betale for forbrytelsen. Ingen tvil om det.
Men jeg mener ikke at straffen var riktig. Det gjør jeg bare ikke.
Folk sier "du er et uhyre", men ingen tenker over hvorfor vi har blitt sånn.
Omgivelsene våre formet oss til dem vi er.
Men det betyr ikke at man ikke kan nå inn til oss, at vi ikke er verdige.
Det betyr iallfall ikke at vi ikke kan forandre oss.
Jeg heter Jesse Gonzalez. Higinio Gonzales er lillebroren min.
Vi sto hverandre nær som familie, men "den perfekte familien" på TV
liknet overhodet ikke oss.
Faren min var doplanger lenge.
Etter hvert som vi ble eldre solgte jeg og storebrødrene mine dop for pappa.
Da ble veien kort for lillebror
til å følge meg ut i gatene, inn i gjengmiljøet og til dopet.
Og da kunne han ikke snu. Du havner enten i fengsel eller i en likpose.
Etter at broren min havna i fengsel, hadde jeg mye hat og sinne mot verden.
Det tok jeg ut på alle rundt meg.
Storebrødrene mine og jeg
ble dratt inn i livet på gata, gjenglivet og sånne ting.
Vi var kjent for vold og doplanging.
Vi var kjent for alle typer kriminalitet som fantes på gata.
Jeg var den verste av alle.
Det ble som snøballen, som begynte å rulle. Det gikk over styr.
I 2003 BLE JESSE GONZALEZ DØMT
TIL 10 ÅR I FENGSEL FOR LEGEMSFORNÆRMELSE MED VÅPEN, KIDNAPPING OG TORTUR
ETTER 6 ÅR I DELSTATSFENGSELET I MONTANA
FIKK HAN EN NY CELLEKAMERAT
Hver tirsdag og torsdag kom en buss med nye innsatte.
Så stakk Boggs, fengselsbetjenten,
hodet inn på rommet mitt og sa: "Jeg har en ny cellekamerat til deg."
"Flott", tenkte jeg.
Da så gode, gamle Boggs på meg og sa: "Dere får det fint sammen."
Jeg reiste meg og åpna døra.
Og så ser jeg min brors ansikt.
Det var som om vi var fem år gamle igjen, løp mot hverandre og ga hverandre en klem.
Vi satt oppe, drakk kaffe og spiste godteri. Bare snakka.
Vi gråt og mimra.
Nå var det ikke noe mer vold. Mishandling. Nå gikk vi ikke rundt på nåler lenger.
Selv om vi var i fengsel.
Det er de beste minnene jeg har.
Vi snakka om forandring.
Han sa at han skulle ønske at han kunne gjøre det ugjort.
Jeg satt nok fortsatt fast i tanken om å være tøff og kul.
Han snakka til meg hele tida.
"Hvorfor er du så hissig? Hvorfor kan vi ikke snakke ut om ting?"
Favorittreplikken hans var: "Jeg soner nok for hele familien til sammen."
Han ville at jeg skulle lære av hans feil og ikke bare mine for å bli en bedre mann.
MONTANA DELSTATSFENGSELRANCH
I 2009 HADDE JESSE GONZALEZ SONET FERDIG STRAFFEN OG BLE LØSLATT
NÅ DRIVER HAN FLERE FIRMA
VERDENS BESTE FAR! GLAD I DEG!
Hva skjer? Bra.
Etter tida i fengsel ble livet bedre.
Nå eier jeg to gulvleggingsfirmaer og bilverkstedet Junior's Pit Stop.
Et bilverksted for biler og motorsykler.
Jeg ansetter vanligvis tidligere rusmisbrukere,
tidligere straffedømte eller folk på prøveløslatelse.
Jeg tror helt ærlig at tida i fengsel med lillebror gjorde meg til den jeg er.
Han endret tankemåten sin og overførte den til meg.
Jeg har lært mye av den gutten der. Og jeg har vært med mange fæle folk.
Ingen av dem evner å angre,
har medfølelse eller vilje til å endre seg der inne slik broren min har hatt.
Han havna i fengsel og tilsto hva han hadde gjort.
Han har forandra livet sitt. Han er klar til å begynne med blanke ark.
TETON COUNTY TINGRETT
FØR HIGINIO GONZALEZ KAN LØSLATES,
MÅ HAN FØRST VURDERES AV ET PRØVELØSLATELSESNEMND
Det er ikke opp til meg å avgjøre om Mr. Gonzalez blir prøveløslatt.
Det er ikke opp til meg, men nemnda bør vurdere
hvorvidt han tar ansvar for sine handlinger eller ikke.
Før jeg gikk ut av bilen, husker jeg
at jeg sjekka om den var ladd, men den var tom.
Jeg husker at jeg gikk inn i butikken.
Jeg sikta aldri direkte på ham
som for å prøve å treffe noe, liksom.
Jeg ville skremme ham, som om jeg skulle trekke av.
Da ville han høre skuddet. Ingenting skjer, han blir bare skremt.
Da trakk jeg av. Og jeg husker at den gikk av.
Da løp jeg bare.
Jeg hoppa inn i bilen og sa:
"Hvorfor sa dere ikke at det var en kule i pistolen?
Jeg skjøt akkurat den fyren der."
Jeg visste ikke at de hadde satt inn en kule. Det visste jeg ikke.
Da de ga meg den, sjekka jeg magasinet. Tenkte ikke på å sjekke noe annet.
Det jeg hørte nå, har jeg aldri hørt før.
Jeg gikk gjennom saksmappa fra 1996.
Det som ble sagt da,
er ikke det samme som på opptaket jeg nettopp hørte.
Han får spørsmål om han visste hvor mange kuler det var i pistolen.
Svaret var: "Det var bare én."
"Jeg satte inn patronen, lukket haspen
og så på den. Så trakk jeg den lille greia bak og lukka den."
Han satte åpenbart inn patronen og forklarte at han hadde én kule.
Han nevnte aldri noe om å ikke ha visst at den var ladd.
Han sier også at han aldri retta pistolen direkte mot kassemedarbeideren.
Det er helt usant.
Da politiet ankom kiosken
fant de overvåkningsvideoen, som viser alt som skjedde.
Den var sjokkerende.
Mr. Gonzalez retter pistolen mot Eric og ber ham om å gi ham pengene.
Skynd deg!
-Kom og ta det. -Gjør det, kjerring.
Eric samarbeidet. Prøvde å ikke være truende.
Dette kunne ha vært en opplæringsvideo for håndtering av ran.
-Åpne opp safen. -Jeg har ikke nøkler til safen.
-Da setter jeg ei kule i deg.
Han fortalte Eric at han kom til å skyte ham.
For meg tyder det på at det er akkurat det han har tenkt å gjøre.
Når han sier at han bare prøvde å true kassemedarbeideren,
stemmer ikke det overens med det vi ser på opptaket.
Mr. Gonzales prøver å trekke av pistolen.
Den går ikke av.
Så snur Mr. Gonzales pistolen mot seg, ser på den,
finner sikringa, skyver den av og skyter Eric i brystet.
Vi ser en mann bli skutt og drept, og det er ikke fra Hollywood. Det er virkelig.
Dette kan umulig ha vært et uhell.
Han trekker åpenbart av vel vitende om at det er en kule i pistolen.
Det innrømmer han.
Jeg mistenker at han har sittet år etter år i fengsel
og fortalt seg selv den samme historien helt til han tror på den.
Men han tar helt og holdent ikke ansvar for handlingene sine.
Han tar ikke ansvar for det han har gjort,
og det ser ut til at han bare prøver å distansere seg fra drapet.
FIRE MÅNEDER ETTER DET FØRSTE INTERVJUET MED HIGINIO GONZALEZ
GÅR HAN MED PÅ Å SVARE PÅ FLERE SPØRSMÅL
Jeg var 16, snart 17, da jeg begikk forbrytelsen.
Jeg trodde i bunn og grunn at livet mitt var over.
I delstaten Montana har du ingen garanti for prøveløslatelse.
Jeg kan bli sittende her hele livet.
Men jeg er ikke den jeg var da jeg gjorde det jeg gjorde.
Folk forstår det ikke. Higinio var lillegutten.
Han hadde drømmer. Gode karakterer.
Han var snill og omsorgsfull. Han var den snille gutten.
Alle trodde at jeg anga ham, som den lovlydige forelderen jeg var.
Men han meldte seg selv.
Jeg er stolt av ham for at han sto til ansvar for det.
Jeg meldte meg ikke selv.
Mamma gjorde det, men det vil hun ikke innrømme,
for jeg tror at hun tror at jeg kommer til å hate henne.
Det er hun nok redd for, men det laster jeg henne ikke for.
Det var vanskelig for henne å gjøre.
Og den dag i dag vil hun fortsatt ikke slutte fred med det.
Og skaden som jeg forvoldte blir aldri borte.
Jeg tok en annens liv, og det tok meg en stund å forstå
hvordan det påvirket andre, særlig Erics familie.
Det er noe av det viktigste jeg vil bevise for alle.
Uansett hvordan oppveksten din var, så kan du fortsatt forandre deg.
Han tar helt og holdent ikke ansvar for handlingene sine.
Han tar ikke ansvar for det han har gjort.
Jeg gikk gjennom saksmappa fra 1996.
Han satte åpenbart inn patronen og forklarte at han hadde én kule.
Han trekker åpenbart av vel vitende om at det er en kule i pistolen.
Det ser ut til at han bare prøver å distansere seg fra drapet.
Jeg kunne ha sverga på at de ladde den.
Men han sier at jeg sa at det var jeg som ladde den.
Jeg husker helt ærlig ikke den delen av det,
at jeg skulle ha sagt at jeg ladde pistolen.
Jeg mener…
Jeg vet ikke nå. Det er liksom…
Tankene går i alle retninger akkurat nå.
Jeg prøver bare å forstå det.
Jeg trodde jeg kunne trekke av for å skremme ham.
At da han hørte pistolen gå av uten ammunisjon, hørte han klikket.
Jeg ville prøve å skremme ham. Det var meningen. Ikke sant? Men…
Jeg vet ikke. Kanskje… Jeg tror at han har rett.
Jeg tror at jeg visste det.
Jeg tror at jeg visste det og bare ikke ville…
Jeg ville ikke akseptere det.
Jeg kommer meg aldri videre om jeg ikke ser det i øynene.
Det er vanskelig å akseptere det.
Jeg liker ikke følelsen av det nå, men jeg trengte nok å høre det.
Du vet. Jeg prøver å…
Jeg prøver å være den beste mannen jeg kan være.
Og nå føler jeg ikke at jeg er i nærheten, engang.
Tekst: Fredrik Island Gustavsen