Dacă m-aș putea revedea în acea zi,
mi-aș spune la ce urmează să se ajungă.
O fracțiune de secundă îți poate afecta restul vieții.
Ceea ce am făcut la 16 ani m-a speriat.
Voi duce mereu povara de a fi luat viața cuiva.
ÎN SUA, SE COMIT ANUAL PESTE 20.000 DE OMORURI.
APROXIMATIV 1.000 DINTRE ACESTEA AU AUTORI CU VÂRSTA MAI MICĂ DE 18 ANI.
ACEASTA E POVESTEA DEȚINUTULUI #40647
Sunt închis de 27 de ani și jumătate.
Mi se pare că merit să ies?
Nu.
Dar aș vrea să am ocazia și șansa să fac ceva mai bun cu viața mea
și să nu fiu știut doar așa?
Cu siguranță.
Cu toții putem fi periculoși.
Oamenii zic: „Ești un monstru.”
Nu zic că sunt nevinovat.
Am ucis pe cineva cu sânge rece.
SUNT UN UCIGAȘ
VIEȚI PIERDUTE
PENITENCIARUL STATAL, MONTANA
Iau asta din spate.
Ți-o trec peste cap.
ÎN 1997, HIGINIO GONZALEZ A FOST CONDAMNAT LA ÎNCHISOARE PE VIAȚĂ
PENTRU O CRIMĂ COMISĂ CÂND AVEA 16 ANI.
La o vârstă atât de fragedă, nu înțelegi
implicațiile faptei pe care ai comis-o.
Doar mai târziu.
Mi-a luat mult să văd totul, nu din perspectiva mea,
ci din perspectiva familiei lui.
A fost lucrul cel mai greu pentru mine și încă este.
M-am născut în Wyoming.
Am stat acolo puțin, cât mama a mers la facultate.
Apoi ne-am mutat în statul Washington, unde am crescut.
Am avut o copilărie oarecum normală.
Așa se vedea din afară.
Mama vorbea cu toți copiii din cartier.
Ne lua deoparte și ne explica ce e bine și ce e rău.
Eram trași la răspundere dacă făceam ceva rău.
Dar cu tata era altă poveste.
Era abuziv atât fizic, cât și mental și emoțional.
Odată, pe la șapte sau opt ani, m-a bătut foarte tare.
N-am mers la școală trei săptămâni.
Mama pătimea mult, dar a rămas, fiindcă îl iubea pe tata.
Când tata devenea foarte abuziv,
dormeam încălțați, ca să putem pleca în orice moment.
Acum dacă mă gândesc, e destul de dramatic
să fie nevoie de așa ceva ca să te simți în siguranță.
LA VÂRSTA DE OPT ANI, HIGINIO A DESCOPERIT
CĂ TATĂL LUI AVEA LEGĂTURI CU UN CARTEL AL DROGURILOR.
Tata vindea droguri. A ascuns asta destul de bine de mama.
Dar odată, când m-am dus la baie, l-am găsit pe tata acolo cu ceva.
Acum știu că erau pachete cu cocaină.
Tata era mecanic. Noi credeam că de acolo veneau banii.
Sigur frații mei mai mari știau mai multe.
Atunci am aflat și eu ce făcea tata ca să câștige atâția bani.
Până la urmă, frații mei mai mari s-au alăturat unor bande.
Au călcat pe urmele tatălui meu.
Fiind cel mai mic,
credeam că cel mai sigur loc e lângă frații mei.
Dar să fii expus de mic la acest stil de viață
e destul de traumatizant.
Pe la 12 ani, cred, stăteam la colțul străzii
cu un prieten de familie.
A apărut cineva și l-a împușcat în față.
Atunci, mama a decis să plecăm din Washington,
să plecăm de lângă tata.
ÎN 1992, MAMA LUI HIGINIO ȘI-A PĂRĂSIT SOȚUL
ȘI A PLECAT CU COPIII ÎN MONTANA.
Ne-am mutat la Billings. Imediat ne-am dat seama că era altceva.
Nu era un oraș mare.
Mama a zis: „Aici vom sta de acum, ca să fiți departe de acele lucruri.”
Ăsta era planul ei. Asta a crezut că se va întâmpla.
Dar nu i-a reușit.
TATĂL LUI HIGINIO ȘI-A URMAT FAMILIA PÂNĂ ÎN MONTANA.
A CUMPĂRAT O CASĂ ÎN APROPIERE ȘI A ÎNCEPUT SĂ VÂNDĂ DROGURI.
S-a aflat repede ce făcea tata.
Îl admiram pe tata, vedeam că are bani, asta conta.
Îmi ziceam: „Poate că trebuie să fac și eu asta.”
Și, da, a devenit ceva normal, pentru mine și frații mei.
Tata ne-a crescut ca să ne descurcăm pe stradă.
Spărgeam mașini, furam casetofoane. Am început să ne batem.
După prima bătaie de la școală, am fost dat afară.
Apoi am fost acuzat de agresiune.
Atunci a fost prima dată când am avut probleme cu legea.
HIGINIO A FOST ACUZAT DE AGRESIUNE.
A PETRECUT TREI LUNI ÎNTR-O INSTITUȚIE DE CORECȚIE.
AVEA 13 ANI.
Când am ieșit din detenție, lucrurile au scăpat de sub control.
M-am mutat cu tata.
Îmi dădea multă iarbă, multă cocaină sau metamfetamină
și zicea: „Fă ce vrei cu ea.”
Am început să vând metamfetamină.
Voiam să fac bani, fiindcă asta făcea și tata.
Dar un puști de 14-15 ani n-ar trebui să fie sunat întruna
și să i se ceară droguri.
Nu am realizat că toate astea duceau la ceva și mai rău.
Cunoscusem câteva fete de vârsta mea.
Veneau și îmi cereau metamfetamină.
Într-o zi, când au venit, una dintre ele plângea.
Am întrebat-o ce se întâmplase. „Tata m-a pocnit și a zis că mă omoară.”
M-a întrebat: „Ne ajuți să plecăm din oraș?”
Știam cum e să treci prin ce trecea ea.
Am acceptat.
„Pot să fac asta, dacă asta vreți cu adevărat.”
M-au întrebat: „Ne ajuți cu niște bani pentru ce avem nevoie?”
Le-am zis că nu.
Au zis: „E un magazin lângă casa noastră. Ai putea intra să-l jefuiești.”
Plângeau și mă tot întrebau: „Ne ajuți?”
Le-am zis: „Bine, o fac.”
ÎN NOAPTEA DE 22 APRILIE 1996,
HIGINIO ȘI FETELE AU MERS CU MAȘINA LA MAGAZIN.
Am oprit în spatele unui mic complex comercial.
Una dintre fete mi-a dat o armă.
Era un vechi pistol Ruger de calibru 5,6 mm.
Înainte să cobor din mașină,
am verificat arma, să văd dacă era încărcată.
Încărcătorul era gol.
Fetele au zis: „Nu e nimic acolo.”
CÂND HIGINIO A INTRAT ÎN MAGAZIN,
ACOLO ERA DOAR ERIC PAVILIONIS, CASIERUL, ÎN VÂRSTĂ DE 27 DE ANI.
Am intrat în magazin.
Am mers pe culoarul cu bomboane.
Am luat o ciocolată Butterfinger,
am pus-o pe tejghea, am scos niște mărunțiș și am plătit.
Apoi am scos arma, iar el a ridicat mâinile.
Era contrariat. I-am zis: „Golește casa de marcat.”
A scos banii și mi i-a dat, iar eu i-am băgat în buzunar.
Apoi i-am zis: „Acum deschide seiful.”
Nu a vrut. Repeta întruna că nu are cheia.
Eu mă enervam tot mai tare.
I-am zis: „Deschide seiful, sau te împușc.”
M-am uitat la armă.
Ca să-l sperii, m-am făcut că apăs pe trăgaci.
Iar arma s-a descărcat.
Atunci, am fugit.
ERIC PAVILIONIS A FOST ÎMPUȘCAT ÎN PIEPT ȘI A MURIT PE LOC.
HIGINIO A FUGIT CU 78 DE DOLARI ȘI O BOMBOANĂ.
CELE DOUĂ FETE CARE ERAU CU HIGINIO AU FUGIT ȘI ELE.
NU AU PRIMIT ACUZAȚII ÎN LEGĂTURĂ CU CRIMA
ȘI AU REFUZAT SĂ PARTICIPE LA REALIZAREA DOCUMENTARULUI.
Se spune că trebuie să înveți să te ierți.
Nu e posibil.
Nu o să mă iert niciodată.
Vă spun sincer…
mi-e greu să vorbesc despre asta, chiar și acum.
A DOUA ZI DUPĂ INCIDENT,
POLIȚIA L-A ARESTAT PE HIGINIO ÎN CASA MAMEI SALE.
AVEA 16 ANI.
Higinio s-a predat. Despre asta e vorba.
Să fii responsabil, să-ți asumi acțiunile tale.
S-a crezut că l-am predat eu, ca părinte ce respectă legea.
Dar nu e așa. Fiul meu a decis să se predea.
Sunt mândră că își asumă răspunderea.
Sunt Carmen Gonzalez.
Sunt mama lui Higinio Gonzalez. E fiul meu cel mai mic.
Lumea nu înțelege. Higinio era mezinul.
Avea visuri. Avea note bune.
Era bun, plin de compasiune. A fost un copil bun.
Ceilalți copii ai mei au ales calea greșită.
Desigur, când Higinio a comis crima, nu mi-a venit să cred.
Am avut multe probleme emoționale: negare și altele.
Cred că i-am scăpat din mână,
fiind concentrată să supraviețuiesc ca părinte singur.
Puteam face ceva ca acești copii să nu ia calea fărădelegilor,
să fi ales un alt tată.
Tatăl lui Higinio ne-a abuzat.
După mulți ani de violență domestică și abuz,
n-am mai rezistat.
Ne-am mutat aici în 1992.
Era șansa mea să scap de tatăl lor, să plec.
Două zile mai târziu, a apărut și el.
Nu am avut niciun pic de libertate.
Până la urmă, a rămas aici, în apropierea copiilor mei.
Iar ei…
Era tatăl lor, îl idolatrizau.
Pentru copiii mei, eram ocupată să supraviețuiesc ca părinte singur.
M-am ocupat cu altele și nu mi-am dat seama că îi pierd.
Dar îmi amintesc că Higinio nu mi-a făcut deloc probleme.
Când am auzit că poliția investiga un jaf armat
și că era vorba de un puști,
nu m-am gândit că era chiar fiul meu.
DUPĂ ARESTARE,
ANCHETATORII I-AU PERMIS LUI CARMEN
SĂ STEA DE VORBĂ CU HIGINIO ÎNTRE PATRU OCHI.
Mi-a zis că a făcut-o. A zis: „A fost un accident, jur!”
Am sărit cât colo, am răsturnat scaunul și am zis:
„Nu puteai face asta. Nu tu.”
Plângeam și eram furioasă pe el.
Îmi era foarte greu.
Plângea și îmi zicea întruna că mă iubește.
Parcă îl văd stând acolo,
în scaunul acela, privindu-mă cu ochii lui mari.
Am văzut cât de mult știa că mă rănise,
dar am văzut și cât de mult mă iubea.
POLIȚIA TRIBUNAL
HIGINIO A MĂRTURISIT CĂ L-A ÎMPUȘCAT PE ERIC PAVILIONIS.
POLIȚIA I-A SPUS LUI CARMEN
CĂ FIUL EI ADOLESCENT VA FI JUDECAT PENTRU OMOR.
Atunci, lumea mea s-a năruit.
Mă gândeam doar că era prea tânăr pentru ce urma să i se întâmple.
Era ca și cum fiul meu tocmai murise.
După părerea mea, Carmen Gonzalez e o persoană de încredere.
Era cunoscută ca o persoană care face tot ce poate
ca să-și țină familia pe calea cea bună.
Dar cred că nu-și amintește corect.
A spus că dl Gonzalez s-a predat după întâmplarea aceea.
Dar ea e cea care a venit la secție.
L-a identificat pe dl Gonzalez ca fiind trăgătorul,
după care polițiștii l-au arestat.
Nu s-a predat.
Numele meu e Joe Coble.
În 1996, eram procuror adjunct în districtul Yellowstone.
Am lucrat și la cazul Gonzalez.
M-am ocupat de mai multe cazuri de omucidere.
Acesta mi-a rămas în memorie.
A fost foarte absurd.
Comunitatea a fost șocată,
iar motivul a fost că vânzătorul, Eric Pavilionis, era un om nevinovat,
care nu a avut nicio vină în tot ce s-a întâmplat.
Avea patru copii.
Avea o slujbă full-time
și mai lucra într-un magazin câteva zile pe săptămână
ca să aibă din ce trăi.
Făcea tot ce putea pentru el și familia lui,
și, până la urmă, a fost ucis pentru asta.
Dl Gonzalez l-a împușcat pe Eric
fiindcă asta fusese intenția lui de la început.
Nu a avut niciun motiv să apese pe trăgaci.
Nu trebuia să se întâmple,
iar asta îl face pe procuror să încerce să obțină pedeapsa maximă.
Dl Gonzalez era minor,
dar eu am recomandat Curții să dea o sentință de închisoare pe viață.
Și dacă aș fi în aceeași poziție azi, aș face la fel.
Mi s-a părut potrivit atunci și mi se pare și acum.
LA 10 IANUARIE 1997, HIGINIO GONZALEZ A FOST CONDAMNAT LA ÎNCHISOARE PE VIAȚĂ,
LA OPT LUNI DUPĂ CE ÎMPLINISE 17 ANI.
E o mare responsabilitate să ceri tribunalului
să pronunțe sentința pe care tu o crezi potrivită.
O familie va pierde un fiu.
Dar trebuie să vezi aceste cazuri
din punctul de vedere al familiei care a pierdut un tată.
Am obținut sentința maximă, dar asta nu reface acea familie.
Nu o reîntregește.
BISMARK, DAKOTA DE NORD
Uite o poză cu tatăl tău de Crăciun.
A fost ultimul Crăciun petrecut împreună.
După ce Eric a fost ucis, fiecare oră a fost o luptă.
Ne-am dus la slujbă,
iar pe copii i-am pus să-i facă desene,
și fiecare a ales…
câte o jucărie preferată,
un pluș pe care să i-l dea, să nu se sperie cât timp dormea.
LA MOMENTUL MORȚII LUI ERIC,
EL ȘI FRAN PAVILIONIS AVEAU PATRU FETE MAI MICI DE ȘAPTE ANI.
Nu le-a văzut mergând la școală.
A ratat toate dansurile tată-fiică, toate nunțile lor.
A ratat totul.
Și ele au ratat totul. Nu l-au avut alături.
Nimeni nu trebuie să crească fără tată.
FRAN ȘI ERIC S-AU ÎNTÂLNIT ÎN 1988,
CÂND EL ERA ÎN FORȚELE AERIENE, ÎN DAKOTA DE SUD.
S-AU CĂSĂTORIT DUPĂ UN AN,
IAR FAMILIA S-A STABILIT ÎN BILLINGS, MONTANA.
Eric avea 27 de ani când a fost ucis.
L-am avut în viața mea opt ani și două zile
și am trăit o viață întreagă în acei opt ani.
Simt că ne-am făcut o viață, care apoi ne-a fost luată.
Când l-am văzut pe Higinio Gonzalez, la tribunal,
mă așteptam să văd un monstru,
nu un tânăr drăguț și îngrijit.
Simțeam că făcuse un lucru fără sens, care nu era necesar,
așa că voiam o pedeapsă pe măsura crimei.
Recunosc că am fost șocată că a primit închisoare pe viață.
Mie mi s-a părut mult,
dar, per ansamblu, am fost mulțumiți de sentință,
fiindcă a fost pe măsura a ceea ce pierduserăm.
Nu m-am gândit mult la el de-a lungul anilor,
fiindcă am încercat să separ acea parte a vieții mele.
Dar acum câteva luni, când am fost contactată
și mi s-a spus că se face acest documentar,
m-am întrebat de ce.
Ce vrea să obțină?
„Adolescentul admite că a ucis un vânzător.”
„Spune că a fost un accident.”
„Ucigașul vânzătorului va sta închis cel puțin 30 de ani.”
DEȘI CONDAMNAT PE VIAȚĂ, EXISTĂ POSIBILITATEA
CA HIGINIO GONZALEZ SĂ CEARĂ ELIBERAREA CONDIȚIONATĂ DUPĂ 30 DE ANI.
ÎN PREZENT, MAI ARE TREI ANI PÂNĂ LA ACEA DATĂ.
Legat de eliberarea condiționată a lui Higinio Gonzalez,
sistemul judiciar e cel care decide.
Dacă va cere eliberarea condiționată, eu și copiii mei vom merge acolo
să auzim ce ar putea avea de spus.
În tot timpul cât am fost aici,
am reflectat la multe lucruri,
m-am gândit mult la ceea ce am pierdut.
Aș vrea să mă viziteze cineva și să-mi spună: „Te iubesc.”
Mă gândesc cât a trecut de când m-a îmbrățișat cineva.
Acestea sunt lucruri pe care le vreau,
dar simt o vină foarte mare.
Și…
motivul pentru care simt vină e…
că lucrurile care-mi lipsesc mie
sunt cele pe care li le-am luat lor.
I-am făcut asta familiei lui. Le-am făcut asta fiicelor lui.
Și mă simt atât de vinovat, fiindcă…
eu sunt încă aici!
Dar ele nu vor putea să mai trăiască asta vreodată.
Nu mă așteptam să aud asta.
Nu m-am gândit că s-ar învinovăți și că ar simți…
cât de mult ne-a afectat pe mine și pe fetele mele.
Nu oricine ar face asta.
Nu era obligat să o facă.
Dar asta nu schimbă ce s-a întâmplat.
Fratele meu merită să plătească pentru crima comisă? Sigur că da.
Fără nicio îndoială.
Dar nu cred că sentința a fost potrivită.
Chiar nu cred.
Oamenii zic: „Ești un monstru.”
Dar nu se gândesc de ce am ajuns așa.
Mediul în care am trăit ne-a făcut așa.
Asta nu înseamnă că nu se poate ajunge la noi.
Asta nu înseamnă că nu avem nicio valoare.
Și nu înseamnă că nu ne putem schimba.
Numele meu e Jesse Gonzalez.
Higinio Gonzalez e fratele meu mai mic.
Eram o familie unită,
dar „familia perfectă” de la televizor nu are nicio legătură
cu situația noastră.
Tata a fost traficant de droguri multă vreme.
Când am crescut,
eu și frații mei mai mari am vândut droguri pentru tata.
A fost ușor pentru fratele meu mai mic
să mă urmeze pe stradă, în bande, în lumea drogurilor.
Iar cale de întoarcere nu există. Ori ajungi la închisoare, ori la morgă.
După ce el a fost închis,
am simțit multă furie, ură și animozitate față de lume.
Le exteriorizam către oricine și către toți.
Eu și frații mei mai mari ne-am afundat în viața de stradă,
în activități de-ale bandelor și altele asemenea.
Eram cunoscuți pentru violență și trafic de droguri.
Orice și tot ce însemna infracțiune de stradă
era domeniul nostru.
Eu eram cel mai rău.
Toate se acumulau, ca într-un bulgăre care se rostogolește la vale.
Am pierdut controlul.
ÎN 2003, JESSE GONZALEZ A FOST CONDAMNAT LA ZECE ANI DE ÎNCHISOARE
PENTRU VĂTĂMARE, RĂPIRE ȘI TORTURĂ.
DUPĂ ȘASE ANI LA ÎNCHISOAREA STATALĂ DIN MONTANA,
I S-A REPARTIZAT UN NOU COLEG DE CELULĂ.
Marțea și joia, venea un autobuz cu noi deținuți.
Boggs, gardianul…
se uită în celula mea și zice: „Îți dau un coleg de cameră.”
I-am zis: „Minunat!”
Iar bătrânul Boggs a zis: „O să-ți pară bine.”
M-am ridicat, am deschis ușa…
și am văzut chipul fratelui meu.
Parcă aveam iar cinci ani. Am alergat unul către altul.
Ne-am repezit și ne-am îmbrățișat.
Am stat până târziu, am băut cafea și am mâncat dulciuri. Am vorbit.
Am plâns, depănând amintiri.
Parcă nu existase violență, nici abuz.
Nu ne menajam.
Chiar dacă eram în închisoare,
sunt amintirile mele cele mai frumoase.
Am vorbit despre schimbare.
Îmi spunea că ar vrea să nu fi făcut ce făcuse.
Eu rămăsesem tipul dur și șmecher.
El vorbea cu mine tot timpul.
„De ce îți sare țandăra așa repede? De nu ce rezolvi cu vorba?”
Avea și o replică preferată:
„Stau la închisoare pentru toți membrii familiei noastre.”
A zis-o ca să învăț din greșelile mele, dar și din ale lui.
A zis-o ca să fiu un om mai bun.
FERMA ÎNCHISORII STATALE DIN MONTANA
ÎN 2009, JESSE GONZALEZ ȘI-A ISPĂȘIT PEDEAPSA ȘI A FOST ELIBERAT.
ACUM ARE MAI MULTE AFACERI.
Cum merge?
În regulă.
După închisoare, a fost mai bine.
Am două firme de podele și atelierul auto Junior's Pit Stop.
Reparăm mașini și motociclete.
Toți cei pe care îi angajez sunt foști dependenți,
foști infractori sau persoane eliberate condiționat.
Cred sincer că timpul petrecut la închisoare cu fratele meu
m-a ajutat să fiu cine sunt azi.
Și-a schimbat modul de a gândi, și m-a făcut și pe mine să mi-l schimb.
Am învățat multe de la puști.
Am fost de-a face cu mulți oameni răi.
Niciunul nu are remușcări,
compasiune sau dorință de schimbare
așa cum are fratele meu.
A mers la închisoare, a recunoscut ce a făcut
și și-a schimbat viața.
E gata să o ia de la capăt.
TRIBUNALUL TETON, MONTANA
ÎNAINTE CA HIGINIO GONZALEZ SĂ POATĂ FI ELIBERAT,
TREBUIE SĂ APARĂ ÎN FAȚA UNEI COMISII DE ELIBERARE CONDIȚIONATĂ.
Nu eu decid eliberarea condiționată a dlui Gonzalez.
Nu depinde de mine.
Dar bănuiesc că această comisie ar trebui să ia în considerare
dacă el își asumă faptele pe care le-a comis.
Înainte să cobor din mașină,
am verificat arma, să văd dacă era încărcată.
Încărcătorul era gol.
Am intrat în magazin.
Nu am îndreptat arma direct către el,
ca atunci când vrei să împuști pe cineva.
Am vrut să-l sperii, apăsând pe trăgaci.
M-am gândit: „Dacă apăs pe trăgaci, o să audă percutorul,
dar atât, și se va speria.”
Așa că am apăsat pe trăgaci.
Arma s-a descărcat.
Atunci, am fugit.
Am sărit în mașină și le-am spus:
„De ce nu mi-ați zis că era un glonț în armă?
L-am împușcat pe omul ăla!”
Nu am știut că puseseră un glonț în pistol.
Nu am știut.
Când mi l-au dat, am verificat încărcătorul.
Nu m-am gândit să mai verific altceva.
Ceea ce am auzit acum, nu am mai auzit.
Am verificat dosarul din 1996.
Ceea ce s-a spus atunci
nu corespunde cu înregistrarea pe care am auzit-o.
E întrebat: „Știi câte gloanțe erau în pistol?”
Răspunde: „Era doar unul.”
„Am pus glonțul înăuntru, am pus încărcătorul la loc,
m-am uitat la el, am tras de chestia aia înapoi
și am închis-o.”
E clar că el a pus glonțul în pistol. A spus că avea un glonț.
Nu a menționat deloc că n-ar fi știut că arma e încărcată.
Mai spune că niciodată nu a îndreptat arma direct spre vânzător.
Nu e adevărat.
Când poliția a ajuns la magazin,
au găsit imagini de la camere, care au arătat întreaga scenă.
A fost șocant.
Dl Gonzalez îndreaptă arma spre Eric și îi spune să-i dea banii.
Mai repede!
- Vino și ia-i! - Scoate-i tu!
Eric a cooperat. Nu a fost amenințător.
Parcă era un film educativ despre ce trebuie făcut în cazul unui jaf.
Deschide seiful.
Nu am cheile de la seif.
- Nu am cheile de la seif. - Îți bag un glonț în dos, javră!
Îi spune lui Eric că o să-l împuște,
ceea ce îmi arată că asta era intenția lui de la început.
Ceea ce spune el, că voia doar să-l sperie pe vânzător,
nu se potrivește cu ceea ce vedem pe înregistrare.
Dl Gonzalez încearcă să apese pe trăgaci.
Arma nu se descarcă.
Dl Gonzalez întoarce arma, se uită la ea,
găsește siguranța, o dezactivează și îl împușcă pe Eric în piept.
Vedem un om împușcat și ucis, și nu e trucaj. E real.
În niciun caz nu a fost un accident.
E clar că apasă pe trăgaci știind că e un glonț în armă.
Recunoaște asta.
Bănuiesc că, fiind închis atâția ani,
și-a spus întruna aceeași poveste, până a ajuns să o creadă.
E clar că nu-și asumă responsabilitatea pentru faptele sale.
E clar că nu se simte răspunzător pentru ce a făcut
și pare că încearcă să se distanțeze de crima comisă.
LA PATRU LUNI DUPĂ INTERVIUL INIȚIAL CU HIGINIO GONZALEZ,
ACESTA A ACCEPTAT SĂ MAI RĂSPUNDĂ LA CÂTEVA ÎNTREBĂRI.
Aveam 16 ani când am comis crima.
Am crezut că viața mea s-a terminat.
În statul Montana, nu se garantează eliberarea condiționată.
Aș putea sta aici tot restul vieții.
Dar nu mai sunt cine eram când am făcut acel lucru.
Lumea nu înțelege. Higinio era mezinul.
Avea visuri. Avea note bune.
Era bun, plin de compasiune. A fost un copil bun.
S-a crezut că l-am predat eu, ca părinte ce respectă legea.
Dar nu e așa. Fiul meu a decis să se predea.
Sunt mândră că își asumă răspunderea.
Nu m-am predat.
Mama m-a predat, dar nu recunoaște.
Probabil, se gândește că o s-o urăsc.
Cred că de asta se teme, dar nu-i reproșez nimic.
Știu cât de greu i-a fost să o facă.
Nici în ziua de azi nu cred că s-a împăcat cu gândul ăsta.
Răul pe care l-am făcut nu va dispărea niciodată.
Am luat viața cuiva.
A durat ceva până să înțeleg
ce au simțit alții, mai ales familia lui Eric.
Ăsta e unul dintre lucrurile pe care vreau să le arăt.
Indiferent cum ai crescut, te poți schimba.
E clar că nu-și asumă responsabilitatea pentru faptele sale.
E clar că nu se simte răspunzător pentru ce a făcut.
Am verificat dosarul din 1996.
E clar că el a pus glonțul în pistol. A spus că avea un glonț.
Apasă pe trăgaci, știind că e un glonț în armă.
Pare că încearcă să se distanțeze de crima comisă.
Puteam să jur că ele l-au încărcat.
Dar el spune că am zis că l-am încărcat eu.
Sincer, nu-mi amintesc să fi spus că eu am încărcat pistolul.
Adică…
Nu știu ce să zic. Acum…
Parcă mi se învârte capul.
Încerc să înțeleg.
Când m-am gândit să apăs pe trăgaci ca să-l sperii,
am vrut doar să audă percutorul, zgomotul lui,
și să se sperie.
Asta a fost intenția mea. Dar…
Nu știu. Poate…
Cred că are dreptate.
Are dreptate. Cred că știam.
Cred că știam, dar nu am vrut…
N-am vrut să accept ideea asta.
Nu mă voi putea vindeca dacă nu recunosc asta.
E greu să mă împac cu ideea asta.
Nu-mi place ce simt acum, dar aveam nevoie să aud toate astea.
Încerc…
Încerc să fiu cea mai bună versiune a mea.
Asta mă face să simt că nu sunt nici măcar aproape.
Subtitrarea: Dan Ilioiu