Якби я міг вернутися до себе в той день,
я б хотів сказати собі, до чого це призведе.
Одна доля секунди може визначити решту всього життя.
Те, що я скоїв у 16 років, налякало мене.
Я завжди носитиму тягар того, що відняв у когось життя.
У США ЩОРОКУ СКОЮЮТЬ ПОНАД 20 000 УБИВСТВ
БЛИЗЬКО ТИСЯЧІ З НИХ СКОЇЛИ НЕПОВНОЛІТНІ
ЦЕ ІСТОРІЯ В'ЯЗНЯ №40647
Я сиджу у в'язниці вже 27 із половиною років.
Чи думаю я, що заслужив на звільнення?
Ні.
Але чи хотів би я отримати можливість, шанс
стати кращою людиною, аби мене знали за щось інше, ніж оце?
Так, звісно.
Ми всі можемо бути небезпечними.
Тобі кажуть, що ти монстр.
Я не кажу, що він називає мене невинним.
Я просто холоднокровно вбив чоловіка.
Я — ВБИВЦЯ
УТРАЧЕНІ ЖИТТЯ
ДЕРЖАВНА В'ЯЗНИЦЯ ШТАТУ МОНТАНА
Надягну отак ззаду.
Накину через голову.
У 1997 РОЦІ ІХІНІО ГОНСАЛЕСА ЗАСУДИЛИ ДО ДОВІЧНОГО УВ'ЯЗНЕННЯ
ЗА ВБИВСТВО, ЯКЕ ВІН СКОЇВ У 16 РОКІВ
У такому юному віці ти не розумієш
наслідки того, що скоїв.
Розумієш потім.
Минуло багато часу, поки я поглянув на все це не зі свого боку,
а з боку його сім'ї.
Це було найважче для мене, і це досі так.
Я народився в Ловеллі, Вайомінг. І жив там недовго,
поки мама вчилася в університеті.
Тоді ми переїхали з Вайомінгу у Вашингтон, де я й виріс.
Ззовні це здавалося певною мірою звичайним дитинством —
для чужих очей.
Мама працювала з усіма дітьми з району.
Вона вчила нас відрізняти добро від зла.
І ми завжди відповідали за свої погані вчинки.
А от мій батько був інакшим.
Він знущався з нас фізично, а також психологічно й емоційно.
Коли мені було сім чи вісім років, він так мене побив,
що я три тижні не міг ходити до школи.
Мама дуже натерпілася, але не пішла з дому, тому що кохала тата.
Але на випадок, якщо тато перейде межу, ми спали взутими,
аби могти швидко втекти.
Я згадую це тепер і розумію, що це було страшно.
Ми мусили це робити, аби почуватися нібито в безпеці.
КОЛИ ІХІНІО БУЛО 8 РОКІВ, ВІН ВИЯВИВ,
ЩО ЙОГО БАТЬКО ЗВ'ЯЗАВСЯ З НАРКОКАРТЕЛЕМ
Мій батько займався наркобізнесом. І чудово приховував це від мами.
Але одного разу я зайшов у ванну й побачив,
що в мого тата там купа порошку. Тепер я знаю, що це був кокаїн.
Він був майстерним механіком. Ми думали, що він саме цим заробляв.
Мої старші брати точно знали більше за мене,
але і я вже тоді добре знав, на чому тато заробляє стільки грошей.
Згодом мої брати теж почали жити по-бандитськи.
Пішли по татових стопах.
Я як наймолодший вважав, що мені зі старшими братами буде найбезпечніше.
Але жити по-бандитськи змалечку —
це вже само по собі травма.
Я пам'ятаю, коли мені було 12, я стояв на розі
з другом нашої сім'ї.
Хтось підійшов і вистрелив йому в лице.
Саме тоді мама вирішила перевезти нас із Вашингтона,
подалі від тата.
У 1992 РОЦІ МАТИ ІХІНІО ПОКИНУЛА ЧОЛОВІКА Й ПЕРЕЇХАЛА ЗІ СВОЇМИ ДІТЬМИ В МОНТАНУ
Ми переїхали в Біллінгс й одразу збагнули, що це місто геть інакше.
Воно було невелике. Мама сказала: «Тепер ми будемо жити тут.
Щоб ви були подалі від усього цього».
Такий у неї був план. Вона думала, так і станеться,
але план не спрацював.
БАТЬКО ПОЇХАВ ЗА СВОЄЮ СІМ'ЄЮ В МОНТАНУ,
КУПИВ БУДИНОК НЕПОДАЛІК І ПОЧАВ ТОРГУВАТИ НАРКОТИКАМИ
Чутки про татові оборудки розійшлися дуже швидко.
Я захоплювався татом. Бачив гроші, і для мене це було все.
Я міркував собі: «От чим мені треба займатися».
І для мене й моїх братів це стало чимось звичним.
Тато виростив нас дітьми вулиці.
Ми залізали в машини, крали магнітоли. Почали встрявати в бійки.
Пам'ятаю свою першу шкільну бійку. Мене відрахували.
Тоді мені висунули звинувачення в нападі.
Це був перший випадок, коли в мене виникли проблеми із законом.
ПОЛІЦІЯ ВИСУНУЛА ІХІНІО ЗВИНУВАЧЕННЯ В НАПАДІ,
І ВІН ПРОВІВ ТРИ МІСЯЦІ У ВИПРАВНІЙ КОЛОНІЇ
ТОДІ ЙОМУ БУЛО 13 РОКІВ
Після колонії для неповнолітніх усе різко пішло в піке.
Я почав жити з татом.
Він став давати мені багато трави, коксу й метамфетаміну.
І казав: «Тримай і роби, що хочеш».
Я став продавати метамфетамін.
Моєю єдиною метою було заробляти гроші, тому що так робив мій тато.
Але не можна, щоб до 14–15 річного постійно зверталися за наркотиками.
Я не розумів, що це призведе до навіть ще гірших наслідків.
Я познайомився з кількома своїми ровесницями.
Вони почали приходити й просити метамфетаміну.
Пам'ятаю, одного дня вони прийшли, й одна з дівчат плакала.
Питаю: «Що сталося?» А вона каже: «Мене побив мій тато.
І він каже, що вб'є мене.
Поможеш нам утекти з міста?»
Я розумів, як це, жити в таких умовах.
Тож відповів: «Добре.
Якщо ви дуже так хочете, я можу вам допомогти».
Тоді вони запитали: «А ти допоможеш нам заплатити за все?»
Я сказав: «Ні».
А вони такі: «Біля нашого дому є мінімаркет.
Можеш зайти туди й пограбувати магазин».
Вони все плакали й просили допомогти.
І я сказав: «Добре, я зроблю це».
УНОЧІ 22 КВІТНЯ 1996 РОКУ
ІХІНІО ПРИЇХАВ ІЗ ДІВЧАТАМИ ДО МІНІМАРКЕТУ
Ми під'їхали ззаду до цього комплексу.
Й одна з дівчат дала мені пістолет.
Це був старий пістолет 22-го калібру.
Я пам'ятаю, що перед тим, як вилізти з машини,
я перевірив, чи пістолет заряджений. Він був порожній.
Дівчата запевнили: «Спокійно. Він пустий».
КОЛИ ІХІНІО ЗАЙШОВ У МАГАЗИН,
ТО ВСЕРЕДИНІ БУВ ЛИШЕ 27-РІЧНИЙ КАСИР ЕРІК ПАВІЛЬОНІС
Пам'ятаю, як я зайшов у магазин.
Пройшов відділ із цукерками.
Я взяв батончик «Баттерфінгер»,
поклав на прилавок,
витягнув із кишені дрібняки й заплатив.
А тоді я дістав пістолет. Він одразу підняв руки.
І щось сказав. А я кажу: «Діставай усі гроші з каси».
Він згріб гроші, подав мені, а я їх узяв і засунув у кишеню.
Тоді я йому наказав: «А тепер відімкни сейф».
Він цього не робив. Казав, що в нього немає ключа.
Мене це дратувало.
Я пригрозив: «Якщо не відімкнеш, пристрелю».
Я глянув на пістолет.
Хотів налякати його, натиснути на курок. І пролунав постріл.
Я кинувся навтьоки.
ЕРІК ПАВІЛЬОНІС ОТРИМАВ ПОРАНЕННЯ В ГРУДИ Й ПОМЕР НА МІСЦІ
ІХІНІО ВТІК ІЗ 78 ДОЛАРАМИ Й БАТОНЧИКОМ
ДВОЄ ДІВЧАТ, ЯКІ БУЛИ З ІХІНІО, ТЕЖ УТЕКЛИ З МІСЦЯ ЗЛОЧИНУ
ЇМ НЕ ВИСУВАЛИ ЗВИНУВАЧЕНЬ У ЦЬОМУ ЗЛОЧИНІ
ВОНИ ВІДМОВИЛИСЯ ЗНІМАТИСЯ В ЦЬОМУ ДОКУМЕНТАЛЬНОМУ ФІЛЬМІ
Кажуть, треба навчитися пробачати собі.
Це неможливо.
Я ніколи собі не пробачу.
Я от чесно вам кажу,
що навіть говорити про це зараз важко.
НАСТУПНОГО ДНЯ ПІСЛЯ ТОГО ПОСТРІЛУ
ПОЛІЦІЯ ЗААРЕШТУВАЛА ІХІНІО ВДОМА В ЙОГО МАМИ
ЙОМУ БУЛО 16 РОКІВ
БІЛЛІНГС, МОНТАНА
Іхініо здався в руки поліції. А це головне.
Визнати свою відповідальність
за скоєне.
Усі думали, що це я його здала як законослухняна мати, але ні.
Мій син вирішив здатися в руки поліції.
Я пишаюся, що він узяв на себе відповідальність.
Мене звати Кармен Гонсалес, я мати Іхініо Гонсалеса.
Він мій наймолодший син.
Люди не розуміють. Іхініо був дитиною.
У нього були мрії. Хороші оцінки.
Він був добрим, співчутливим, хорошим хлопцем.
Інші діти ступили на погану стежку.
Тому коли Іхініо скоїв цей злочин,
мені не вірилося.
У мене вирували емоції. Заперечення й так далі,
але, думаю, я втратила їх,
бо як мати-одиначка я зосередилася на тому, аби вижити.
Мої діти не стали б на цей злочинний шлях,
якби я вибрала іншого батька.
Батько Іхініо знущався з нас.
Ми стільки років терпіли домашнє насильство, що я вже не витримала.
Тому в 1992 році ми переїхали сюди.
Це був мій шанс утекти від їхнього тата.
Аж раптом за два дні він з'явився тут.
Тож я його так і не позбулася таким чином.
Він став жити тут і далі був поруч із моїми дітьми.
Ну а для них… Він був їхнім батьком. Вони його обожнювали.
Я була страшенно зайнята тим, як вижити як мати-одиначка. І забувала про дітей.
Гадаю, я почала віддалятися й не розуміла, що я їх утрачаю.
Але я пам'ятаю, що Іхініо зовсім не був для мене проблемною дитиною.
Тож коли я почула про розслідування стрілянини,
і що вбивство скоїв юнак,
мені й на думку не спадало, що це мій син.
ПОЛІЦІЯ БІЛЛІНГСА
ПІСЛЯ АРЕШТУ ІХІНІО
СЛІДЧІ ДОЗВОЛИЛИ КАРМЕН БАЧИТИСЯ З НИМ НАОДИНЦІ У ВІДДІЛКУ
Він зізнався, що це він. «Це сталося випадково. Присягаюся Богом».
Я підскочила, жбурнула стілець убік і сказала:
«Ти не міг цього зробити». І заплакала. Я злилася на нього.
Це було надто важко.
Він плакав і казав, що любить мене.
Я пам'ятаю, як він сидів
у тому кріслі й дивився на мене широко розплющеними очима.
Я бачила, він чудово розуміє,
якого болю він мені завдав. Але й бачила, як він мене любить.
МІСЬКА ПОЛІЦІЯ ТА СУД
ІХІНІО ЗІЗНАВСЯ В ТОМУ, ЩО ВІН ЗАСТРЕЛИВ ЕРІКА ПАВІЛЬОНІСА
ПОЛІЦІЯ ПОВІДОМИЛА КАРМЕН,
ЩО ЇЇ СИН-ПІДЛІТОК ПОСТАНЕ ПЕРЕД СУДОМ ЗА ВБИВСТВО
Світ немов розлетівся на друзки.
Я лиш думала про те, що він надто молодий і що з ним буде далі.
Відчувалося, наче мій син помер.
Моє враження від Кармен Гонсалес таке: це людина, на яку точно можна покластися.
Дуже багато хто знав її як матір,
що робить усе від неї залежне, аби її сім'я не скотилася.
Але я думаю, що її спогади не зовсім правдиві.
Вона зазначила, що після того, що сталося, пан Гонсалес здався в руки поліції.
Однак вона прийшла у відділок поліції.
І заявила, що продавця в мінімаркеті застрелив пан Гонсалес.
А тоді поліція затримала його.
Він не здавався поліції.
Мене звати Джо Кобл.
У 1996 році я був заступником прокурора округу Єллоустоун.
І вів справу Гонсалеса.
У мене було безліч справ про вбивство.
Але ця особливо закарбувалася в пам'яті.
Це вбивство було дуже безглузде,
і, думаю, громада була шокована.
Гадаю, причиною було те, що продавець, Ерік Павільоніс,
був чистим, як ангел, на ньому не було жодної провини.
У нього було четверо дітей.
Він мав основну роботу,
а ще підпрацьовував у магазині кілька днів на тиждень,
аби звести кінці з кінцями.
Він робив усе від нього можливе заради себе й своєї сім'ї,
а в підсумку його за це вбили.
Пан Гонсалес застрелив Еріка,
бо планував зробити це з самого початку.
Причин натискати на гачок не було.
Цього не мало статися,
тому завданням прокурора є вимагати максимального покарання.
Пан Гонсалес був неповнолітнім,
але я все одно радив суду призначити довічне ув'язнення.
І якби я був сьогодні на тій самій посаді, я б зробив те саме.
Я вважав це доречним тоді. І вважаю так далі.
10 СІЧНЯ 1997 РОКУ ІХІНІО ГОНСАЛЕСА ЗАСУДИЛИ ДО ДОВІЧНОГО УВ'ЯЗНЕННЯ
ЗА 8 МІСЯЦІВ ПІСЛЯ ЙОГО 17-ГО ДНЯ НАРОДЖЕННЯ
Це величезна відповідальність — просити суд
винести вирок, який ви вважаєте належним.
Якась сім'я втратить сина.
Але потрібно дивитися на такі справи
з погляду того, що якась сім'я втратила батька.
Отже, він отримав максимальне покарання,
але це не з'єднає розбиту сім'ю.
Не відновить її.
БІСМАРК, ПІВНІЧНА ДАКОТА
Є одна різдвяна світлина з татом.
Це було наше останнє Різдво разом.
Після того, як Еріка вбили, кожна година була мукою.
Процес поховання,
діти малювали малюнки йому в труну,
а ще кожна дитина вибрала
одну улюблену забавку
й м'яку іграшку,
аби він не боявся, поки спатиме.
КОЛИ ЕРІК ПОМЕР,
У НЬОГО З ЙОГО ДРУЖИНОЮ, ФРАН ПАВІЛЬОНІС, БУЛО ЧЕТВЕРО ДОЧОК ВІКОМ ДО СЕМИ РОКІВ
Він не дожив до їхніх шкільних літ.
І до танцю батька й дочки. Не повів під вінець.
Він не дожив до цього всього.
І в них теж. Не було цих спільних моментів.
Ніхто не повинен рости без батька.
ФРАН Й ЕРІК ПОЗНАЙОМИЛИСЯ В 1988 РОЦІ
ПІД ЧАС ЙОГО СЛУЖБИ У ВПС США В ПІВДЕННІЙ ДАКОТІ
ЧЕРЕЗ РІК ВОНИ ОДРУЖИЛИСЯ,
ОСЕЛИЛИСЯ В БІЛЛІНГСІ, МОНТАНА, І СТАЛИ БУДУВАТИ СВОЮ СІМ'Ю
Еріку було 27 років, коли його вбили.
Він був у моєму житті вісім років і два дні,
і ми за ці вісім років прожили ціле життя.
Ми створили цілий світ, а тоді його в нас відняли.
Коли я вперше побачила Іхініо Гонсалеса в залі суду,
то очікувала, що побачу чудовисько.
Я не сподівалася побачити приємного охайного юнака,
але я розуміла, що він скоїв дуже безглуздий, непотрібний учинок.
І хотіла, аби покарання відповідало злочину.
Але мушу визнати, що довічний вирок мене приголомшив.
Мені здалося, що це суворо,
але, думаю, що загалом ми були задоволені вироком,
адже він був співмірним із нашою втратою.
Не знаю, чи я часто думала про нього всі ці роки,
адже я пробую відокремити цю частину свого життя.
Але кілька місяців тому, коли до нас уперше звернулися,
аби повідомити про зйомки цього документального фільму,
я стала думати чому.
Нащо йому це потрібно?
«Підліток зізнався у вбивстві.
Твердить, вистрелив випадково.
Убивця продавця магазину має сидіти щонайменше 30 років».
ХОЧА ІХІНІО ГОНСАЛЕСУ ВИНЕСЛИ ДОВІЧНИЙ ВИРОК,
ЙОМУ ЗАЛИШИЛИ ПРАВО НА УМОВНО-ДОСТРОКОВЕ ПІСЛЯ 30 РОКІВ
СТАНОМ НА ЗАРАЗ ЙОМУ ЗАЛИШИЛОСЯ ЧЕКАТИ ТРИ РОКИ
Моя думка щодо умовно-дострокового звільнення Гонсалеса така:
я вважаю, що це повинна вирішувати судова система.
Якщо він захоче дострокового звільнення,
то, думаю, я сама й мої діти — ми всі підемо на засідання, аби послухати,
що він може сказати.
Весь цей час, що я тут,
я багато над чим роздумую,
роздумую над тим, якою страшною була та втрата.
Я б хотів, аби хтось відвідав мене й сказав: «Я люблю тебе».
Думаєш про те, як довго тебе ніхто не обіймав.
Я б хотів усього цього, але ці бажання прогіркли виною.
І…
Вони прогіркли виною тому…
що,
чого б мене не позбавили,
я позбавив цього їх.
Я позбавив цього його сім'ю. Його дочок.
А причиною того, що я ношу такий тягар вини, є те…
Я досі тут.
А їм уже ніколи не повернути ті моменти з ним.
Я не це очікувала почути.
Я не думала, що він
візьметься думати про те,
наскільки він скалічив життя моє й моїх донечок.
Не всі таке зроблять.
Та й він не мусив.
Але це все ж не змінює того, що сталося.
Чи має брат платити за свій злочин?
Сто відсотків.
Безсумнівно.
Але я вважаю, що його вирок був неправильним.
Така моя думка.
Кажуть: «Ти чудовисько», але ніхто не думає, що зробило нас такими.
Ми стали витвором нашого середовища.
Але це не означає, що до нас не достукатися.
Не означає, що не заслуговуємо чогось.
А тим паче, що ми не можемо змінитися.
Мене звати Джессі Гонсалес,
Іхініо Гонсалес — мій молодший брат.
Ми були дружньою сім'єю,
але розповіді про ідеальні сім'ї з телевізора, — це зовсім не те,
що було в нас. Зовсім.
Мій батько довго був наркодилером.
Коли ми з братами підросли, то стали продавати татові наркотики.
Тож моєму молодшому брату було дуже просто
піти за мною на вулицю,
у банди,
у наркотики.
А тоді шляху назад нема.
Або тюрма, або мішок для трупів.
Коли мого брата посадили,
я відчував страшну злість, ненависть і ворожість до всього світу.
І виливав усе це на всіх довкола.
Ми зі старшими братами
занурилися у вуличне життя, бандитизм і все таке.
Про нас пішла лиха слава розбійників і наркодилерів.
Про нас пішла лиха слава щодо всього, пов'язаного
з вуличним криміналітетом.
А я був найгіршим з усіх.
Усе почало котитися шкереберть, як снігова куля з гори.
Усе вийшло з-під контролю.
У 2003 РОЦІ ДЖЕССІ ГОНСАЛЕСУ
ДАЛИ 10 РОКІВ ЗА НАПАД, ВИКРАДЕННЯ Й КАТУВАННЯ
КОЛИ ВІН ВІДБУВАВ ШОСТИЙ РІК СВОГО ТЕРМІНУ У ДЕРЖАВНІЙ В'ЯЗНИЦІ ШТАТУ МОНТАНА,
ДО НЬОГО ПЕРЕВЕЛИ НОВОГО СПІВКАМЕРНИКА
Щовівторка й щочетверга
приїжджав автобус із новими в'язнями.
Боґс, тюремний наглядач,
заглянув у мою камеру й каже: «Привів нового сусіда».
Я відповідаю: «Чудово».
А старий Боґс дивиться на мене й каже: «Вам буде весело разом».
Я встаю, відчиняю двері.
І бачу перед собою лице свого брата.
Ми немов знову стали п'ятирічними.
Побігли на зустріч один одному й обійнялися.
А тоді ми пили собі каву і їли солодощі. Просто балакали.
Плакали, згадували минуле.
Не було насильства. Не було знущань.
Ми не ходили навшпильки перед кимось.
Хоча й були у в'язниці.
Це найкращі спогади в моєму житті.
Ми говорили про зміни.
Він казав, як хотів би відмотати час назад.
Я все ще не міг позбутися образу жорсткого крутяка.
А він говорив зі мною без упину.
«Чого ти такий запальний? Гайда обговоримо все».
Особливо любив повторювати:
«Я сиджу стільки часу, що вистачить
на всіх членів нашої сім'ї».
Казав, це щоб я вчився не лише на своїх помилках, але й на його.
Щоб я був кращою людиною.
РАНЧО В'ЯЗНИЦІ ШТАТУ МОНТАНА
У 2009 РОЦІ ДЖЕССІ ГОНСАЛЕС ВІДСИДІВ СВІЙ ТЕРМІН І ВИЙШОВ НА ВОЛЮ
ПІСЛЯ ЦЬОГО ВІН ЗАПОЧАТКУВАВ КІЛЬКА ВЛАСНИХ СПРАВ
Що таке?
Добре.
Після тюрми життя налагодилося.
Зараз я маю дві фірми з виготовлення покриття для підлог, а ще автомайстерню.
Продаємо деталі для авто й байків.
Я зазвичай наймаю наркозалежних, що лікуються,
колишніх в'язнів, чи когось на випробувальнім чи умовно-достроковім.
Завдяки тому, що я сидів у тюрмі зі своїм молодшим братом,
я сьогодні є тим, ким я є.
Він змінив своє мислення й підштовхнув до цього й мене.
Я багато чого в нього навчився.
Я знайомий із багатьма поганими людьми.
Ніхто з них
не покаявся,
не співчував
і не виявив у тюрмі бажання змінитися,
як от мій брат.
Він сів у тюрму, визнав, що скоїв злочин,
і змінив своє життя.
Він готовий почати життя заново.
БУДИНОК ОКРУЖНОГО СУДУ ТЕТОНА, МОНТАНА
АБИ ВИЙТИ НА ВОЛЮ, ІХІНІО ГОНСАЛЕС МАЄ СПЕРШУ ПОСТАТИ
ПЕРЕД КОМІСІЄЮ З УМОВНО-ДОСТРОКОВОГО ЗВІЛЬНЕННЯ
Не мені ухвалювати рішення щодо умовно-дострокового звільнення
пана Гонсалеса.
Не мені його ухвалювати, але, підозрюю, що комісії слід узяти до уваги,
чи він бере на себе відповідальність за свої дії.
Я пам'ятаю, що перед тим, як вилізти з машини,
я перевірив, чи пістолет заряджений. Він був порожній.
Пам'ятаю, як я зайшов у магазин.
Я зовсім не цілився прямо на нього,
як це роблять, якщо хочуть поцілити.
Хотів налякати його, натиснути на курок. Я думав: «Якщо я натисну на нього,
він почує постріл. Нічого не станеться, але він злякається».
Я натиснув на курок.
І пролунав постріл.
Я кинувся навтьоки.
Пам'ятаю, я стрибнув у машину
із криком: «Чому ви не сказали, що в пістолеті є куля?»
Я сказав: «Я застрелив його».
Я не знав, що вони зарядили в пістолет один набій.
Не знав.
Я ж перевірив магазин пістолета й не думав, що треба ще щось перевіряти.
Я почув те, чого ще ніколи раніше не чув.
Я проглянув архів із 1996 року.
І…
Те, що було сказано тоді, не відповідає запису, який я щойно почув.
Його запитали: «Ви знаєте, скільки куль було в пістолеті?»
Його відповідь: «Лише одна.
Я зарядив набій.
Вставив обойму назад,
подивився на пістолет, потягнув за гачечок і закрив».
Чітко сказано, що він зарядив кулю в пістолет.
І сказав, що мав одну кулю.
Він нічого не згадував про те, що не знав, що пістолет заряджений.
А ще він заявляє,
що не направляв пістолета прямо на продавця.
Це просто неправда.
Коли поліція прибула до магазину,
то знайшла записи з відеокамер, які зняли геть усе.
І кадри шокували.
Пан Гонсалес наводить пістолет на Еріка й наказує віддати йому гроші.
Швидше!
-Беріть. -Ні, ти, виродку.
Ерік співпрацював. Намагався не здаватися загрозою.
Його можна було зняти в навчальному відео про те, як діяти під час пограбування.
Відмикай сейф.
У мене немає ключів.
-У мене немає ключів. -Виродку, я тобі сраку прострелю.
Він каже Еріку, що вистрілить у нього,
а це вказує на те, що саме це він і збирався зробити.
Коли він каже, що лише намагався залякати продавця,
то це просто не збігається з тим, що ми бачимо на відеозаписі.
Пан Гонсалес намагається натиснути на гачок пістолета.
Пістолет не стріляє.
Пан Гонсалес повертає пістолет до себе,
дивиться на нього,
знаходить запобіжник, знімає його й стріляє Еріку в груди.
Ми бачимо застрелену людину, і це не Голлівуд. Це справжнє життя.
Це в жодному разі не може бути випадковістю.
Він явно натиснув на курок, знаючи, що в пістолеті є куля.
Він визнає це.
Я підозрюю,
що він довгими-довгими роками сидів у в'язниці
й розповідав собі ту саму історію, поки й сам у неї не повірив.
Але він явно не бере на себе відповідальності за вчинені дії.
Він не визнає своєї вини в тому, що скоїв,
і, здається, просто пробує дистанціюватися від скоєного ним убивства.
ЧЕРЕЗ ЧОТИРИ МІСЯЦІ ПІСЛЯ ПЕРШОГО ІНТЕРВ'Ю З ІХІНІО ГОНСАЛЕСОМ
ВІН ПОГОДИВСЯ ВІДПОВІСТИ НА ІНШІ ЗАПИТАННЯ
Коли я скоїв цей злочин, мені мало незадовго виповнитися 17 років.
Я поставив на своєму житті хрест.
У штаті Монтана умовно-дострокове не гарантоване.
Я можу сидіти тут до смерті.
Але я вже не є тією людиною, якою був на момент злочину.
Люди не розуміють. Іхініо був дитиною.
У нього були мрії.
Хороші оцінки. Він був добрим, співчутливим, хорошим хлопцем.
Усі думали, що це я його здала як законослухняна мати, але ні.
Мій син вирішив здатися в руки поліції. Сам.
Пишаюся, що він узяв на себе відповідальність.
Я не здавався поліції.
Мене здала моя мама, та вона не зізнається в цьому,
бо думає, що я її зненавиджу чи ще щось таке.
Думаю, цього вона й боїться, але я не тримаю на неї зла.
Я знаю, як важко їй було це зробити.
І я думаю, що вона й досі не хоче з цим змиритися.
Шкода, яку я заподіяв… Її вже не загладити.
Я відняв чиєсь життя, і мені знадобився час, аби збагнути,
які почуття це збурило в інших, особливо в сім'ї Еріка.
Це одна з головних речей, яку я хочу всім довести.
Незалежно від того, як ти виріс, усе одно можна змінитися.
Він явно не бере на себе відповідальності за вчинені дії.
Він не визнає своєї вини в тому, що скоїв.
Я проглянув архів із 1996 року.
Чітко сказано, що він зарядив кулю в пістолет. І сказав, що мав одну кулю.
Він натиснув на курок, знаючи, що в пістолеті є куля.
Здається, він пробує дистанціюватися від скоєного ним убивства.
Я можу забожитися, що це вони його зарядили.
А він каже, що я визнав,
що це я його зарядив.
Чесно кажучи, цього я вже не пам'ятаю.
Тобто чи казав я, що це я зарядив пістолет.
Тобто…
Не знаю. Я зараз…
У мене зараз у голові снують різні думки.
Я намагаюся второпати, що сталося.
Коли я думав, що натисну на гачок і налякаю його,
то це його мав наполохати сам звук пістолета. Осічка, клацання.
Я хотів його налякати, розумієте?
Такий був мій намір. Однак…
Не знаю. Можливо…
Гадаю, його правда.
Його правда. Я таки знав.
Гадаю, знав, просто не хотів…
Я не хотів із цим змиритися.
Я ніколи не зможу зцілитися, якщо не визнаю цього.
А визнати таке дуже важко.
Мені не подобається це чути, але саме це я, мабуть, мав почути.
Я намагаюся…
Я намагаюся бути кращою версією себе.
І зараз я відчуваю, що я навіть і не близько до мети.
Переклад субтитрів: Павло Дум'як