De Ziua Recunoștinței, în 1999, am făcut ceva cu adevărat necugetat
față de cineva care nu o merita.
Mi-am lăsat supărarea să se transforme în furie.
Dar acum nu mai sunt așa.
ÎN SUA, UCIGAȘII CONDAMNAȚI ISPĂȘESC 60% DIN PEDEAPSĂ ÎN ÎNCHISOARE.
DEȚINUȚII TREBUIE SĂ ARATE CĂ AU REMUȘCĂRI ȘI CĂ S-AU SCHIMBAT
CA SĂ FIE ELIGIBILI PENTRU ELIBERARE CONDIȚIONATĂ.
ACEASTA E POVESTEA DEȚINUTULUI #31472
A trebuit să retrăiesc noaptea aceea timp de aproape 24 de ani.
Chiar nu știu ce m-a stârnit,
dar cred că statul ar trebui să mă elibereze.
Nu sunt nici pe departe la fel de violent ca atunci.
Cu toții putem fi periculoși.
Oamenii zic: „Ești un monstru.”
Nu zic că sunt nevinovat.
Am ucis pe cineva cu sânge rece.
SUNT UN UCIGAȘ
DACĂ AR FI FOST ALTFEL
În copilărie, mă întrebam
cum ar fi viața mea dacă tata ar fi cu noi,
cât de diferit ar fi.
Lasă camera, nu mă filma!
Pe el l-aș suna în orice situație, și ar fi disponibil.
Dacă tata ar fi aici, am fi cei mai buni prieteni.
Nu există nicio scuză pentru ce a făcut Michael Highley.
Că a fost vorba de droguri, de o boală mintală sau de amândouă,
nu există nicio scuză pentru uciderea tatălui meu.
ÎNCHISOAREA STATALĂ, MONTANA
Fiind închis de aproape un sfert de secol,
m-am gândit mult la mine.
Tot nu înțeleg de ce am reacționat așa.
Îți montez microfonul.
ÎN ANUL 2000, HIGHLEY A FOST CONDAMNAT LA 60 DE ANI DE ÎNCHISOARE
PENTRU ÎNJUNGHIEREA MORTALĂ A LUI PAUL HARRIS, DE 33 DE ANI.
Și azi am sentimente tulburi când mă gândesc la ziua aceea.
N-a fost o acțiune premeditată.
Viața mea trebuia să fie mult mai bună.
Am crescut în suburbia din sudul orașului Chicago.
Am locuit cu mama, bunica, bunicul
și cu doi frați.
Despre tata știam doar că era în Marină.
Am o singură amintire cu el:
imaginea lui în mașină, ieșind din curte și plecând.
Am început să beau pe la șapte sau opt ani.
Un prieten din copilărie era într-o bandă locală.
El și prietenii lui aduceau mereu
baxuri de bere și sticle de whisky.
Și...
aș zice că, pe la nouă ani, eram alcoolic în toată regula.
Starea de ebrietate mă ajuta să ascund
o parte din confuzia și furia pe care le simțeam.
M-a ajutat să ascund
anumite... detalii intime despre mine pe care nu voiam să le recunosc.
COPIL FIIND, ÎN CHICAGO, HIGHLEY S-A ALĂTURAT UNOR BANDE LOCALE.
În acest fel, am încercat să mă integrez
și să mă asigur că am în jur oameni pe care îi pot numi prieteni.
Am fost expus la multă violență.
Eram iute la mânie și aveam multă furie în mine.
Când te supărai pe cineva, îl luai la bătaie.
Îl loveai cu pumnii, cu picioarele și cu capul.
Așa dovedeai că-ți meriți locul în gașcă.
ÎN 1985, MAMA LUI HIGHLEY S-A RECĂSĂTORIT,
IAR FAMILIA S-A MUTAT ÎN MISSOULA, MONTANA.
După ce ne-am mutat în Montana, trebuia să lucrez pentru tatăl meu vitreg,
dar acesta nu mă plătea.
Am decis să mă răzbun, furând niște puști de vânătoare.
Știam persoane care le-ar fi cumpărat, plătind cu bani și droguri.
Dar unii dintre cei cu care am făcut afaceri
au predat la poliție unele dintre puști.
Ca urmare, am fost arestat.
Așa a început... viața mea la închisoare.
ÎNTRE 15 ȘI 29 DE ANI, HIGHLEY A FOST ÎNCHIS ÎN MOD REPETAT
PENTRU CONSUM DE DROGURI, POSESIE DE ARME
ȘI ÎNCĂLCAREA TERMENILOR ELIBERĂRII CONDIȚIONATE.
Închisoarea nu era experiența de învățare care cred că se dorea să fie.
Chiar și în închisoare, consumam mereu alcool.
ÎN 1999, LA 29 DE ANI, HIGHLEY A FOST ELIBERAT CONDIȚIONAT.
CONDIȚIILE DE ELIBERARE INCLUD INTERDICȚIA DE A BEA ALCOOL ȘI DE A INTRA ÎN BARURI.
La momentul eliberării,
ascunsesem destul de profund tot ce era legat de sentimentele mele,
astfel încât să nu mă mai preocupe.
Principala mea grijă era cum să fac rost de încă niște beri,
cum să fac rost de încă o doză de droguri.
Eram sigur pe mine: „Nu mă oprește nimeni.”
Așa că am continuat să beau și să mă droghez.
Din păcate, nu a fost o atitudine bună.
Îmi sărea țandăra și mai repede.
LA PATRU LUNI DUPĂ ELIBERARE, HIGHLEY CONTINUA SĂ BEA
ȘI VIZITA REGULAT BARURILE DIN MISSOULA.
Era cu o seară înainte de Ziua Recunoștinței din 1999.
M-am dus cu bicicleta la bar.
Am luat bicicleta înăuntru și am lăsat-o într-un colț.
Un tip pe care-l știam de mult, dl Harris, mi-a zis
că e dispus să stea cu ochii pe ea.
I-am spus că mă duc la masa de biliard.
Acesta a fost începutul unei seri proaste.
Un barman a venit la mine și m-a acuzat
că eram unul dintre indivizii pe care îi bănuia
că umblaseră în spatele barului cu o seară sau două înainte
și luaseră niște bani din cutia jocului cu zaruri al barului.
Nivelul furiei mele creștea foarte repede.
Dacă mă acuzi de ceva, fii sigur că eu am făcut acel lucru.
Nu-mi pierdusem controlul din cauza furiei, dar eram foarte aproape.
Nu știu cât timp a trecut după aceea,
și, la un moment dat, barmanul mi-a făcut semn
și mi-a zis: „Scuză-mă, cel care a luat banii a mărturisit.”
Dar eu mă gândeam în continuare la faptul că fusesem acuzat pe nedrept.
Am continuat să beau.
M-am adâncit în gânduri.
Când am ridicat privirea, am văzut că bicicleta dispăruse.
Furia mea a atins instantaneu nivelul de fierbere.
L-am întrebat pe dl Harris unde e bicicleta și l-am bătut pe umăr.
S-a întors, s-a uitat la mine și mi-a zis:
„Nici dacă aș ști, nu ți-aș spune.”
Și...
atât mi-a trebuit.
Furia mea s-a dezlănțuit.
Mi-l amintesc pe barman țipând: „Bateți-vă afară!”
Dl Harris iese din bar și traversează strada.
Imediat ce s-a apropiat de mine, l-am înjunghiat de trei ori.
HIGHLEY A FUGIT IMEDIAT DE LA LOCUL FAPTEI.
PÂNĂ LA SOSIREA MEDICILOR, PAUL HARRIS MURISE.
Tot nu înțeleg de ce am reacționat așa.
Nu pot nici măcar să-mi imaginez ce a fost în mintea mea.
A DOUA ZI, HIGHLEY A FOST ARESTAT ȘI ACUZAT DE OMOR CALIFICAT.
Toată viața, Michael a avut o rutină.
Se enervează, face ceva,
și nu se gândește decât după ce face acel lucru.
N-am putut vreodată să înțeleg.
Eu sunt Carol, mama lui Michael Highley.
Când era mai tânăr, Michael bea tot timpul.
Și se droga, dar nu mi-am dat seama, fiindcă n-o făcea aici.
Când veneam eu acasă, luam cina,
apoi cerea voie să se joace cu prietenii.
Dar el se ducea la un traficant de droguri.
Când avea probleme, Michael acționa pe principiul „luptă sau fugi”.
Odată, traficantul l-a urmărit până acasă.
Probabil că îl urmărea fiindcă îi datora bani.
Și s-a dus și a luat pușca de calibru 5,6 mm a surorii lui.
A scos pușca pe geam și a tras în traficant.
TRAFICANTUL DE DROGURI A SUPRAVIEȚUIT,
IAR HIGHLEY A FOST PUS SUB ACUZARE PENTRU UZ DE ARMĂ.
HIGHLEY A SCĂPAT DE ÎNCHISOARE ÎN 1985,
CÂND CAROL ȘI-A MUTAT FAMILIA DIN CHICAGO ÎN MONTANA.
M-am gândit că, dacă îl scot din acest mediu,
lucrurile vor merge mai bine.
Dar părea că orice-i spuneam și orice făceam,
cumva, nu rămânea cu nimic în cap.
Îi intra pe o ureche și îi ieșea pe cealaltă.
În ceea ce privește furia, l-am dus la doctor
ca să aflu de ce-i sare țandăra așa de repede.
Au încercat mai mulți să găsească cauza, dar nimeni n-a știut ce are.
De-asta i-am zis mereu lui Michael:
„Gândește-te înainte să faci ceva. Întoarce-te și pleacă.”
Dar el nu ascultă.
De-asta s-a întâmplat și ultimul incident, cel cu cuțitul.
LA MAI PUȚIN DE O ORĂ DUPĂ ÎNJUNGHIEREA LUI PAUL HARRIS,
POLIȚIA A VENIT ACASĂ LA CAROL PENTRU A-L ARESTA PE HIGHLEY.
Când am aflat că omul înjunghiat de Michael a murit,
m-am gândit: „N-am cum să-l scap din așa ceva.”
Nu știu de ce era atât de furios.
Nu cred că a ținut minte
să conștientizeze ceea ce face și consecințele înainte să o facă.
HIGHLEY A PLEDAT VINOVAT PENTRU UCIDEREA LUI PAUL HARRIS,
IAR LA 10 AUGUST 2000, S-A PREZENTAT LA TRIBUNAL
PENTRU COMUNICAREA SENTINȚEI.
Aceste cazuri sunt întotdeauna tragice.
Există alte moduri de a rezolva o dispută.
Dar fapta e consumată, cineva a murit.
Numele meu e John W Larson și sunt judecător în Montana.
Am judecat cazul lui Michael Highley.
HIGHLEY APĂRUSE ÎN FAȚA JUDECĂTORULUI LARSON
CU MAI MULTE OCAZII ÎN ULTIMII ȘASE ANI.
ÎN CIUDA ACUZAȚIILOR ANTERIOARE DE SPARGERE, POSESIE DE ARMĂ MORTALĂ
ȘI A ÎNCĂLCĂRII REPETATE A TERMENILOR ELIBERĂRII,
HIGHLEY REUȘISE SĂ EVITE ÎNCHISOAREA.
EGALITATE
În general, închisoarea e ultima soluție.
Trebuie să le dăm o șansă să-și schimbe viața.
Nu ești trimis înapoi la închisoare pentru fiecare încălcare.
Lui Highley i s-au dat multe șanse. Acestea nu pot fi acordate la nesfârșit.
Dl Highley a avut suficiente oportunități de schimbare,
dar avea o înclinație spre violență.
Până la urmă, un om a fost înjunghiat mortal.
Față de atâta violență,
trebuie să ne asigurăm că ceilalți sunt protejați.
DREPTATE
LA 10 AUGUST 2000,
JUDECĂTORUL LARSON L-A CONDAMNAT PE HIGHLEY
LA 60 DE ANI DE ÎNCHISOARE
PENTRU UCIDEREA LUI PAUL HARRIS.
Sentința în cazul lui Highley e cea potrivită.
E o pedeapsă suficientă, dar nu extremă.
Există o componentă de reabilitare.
ÎN SENTINȚA LUI HIGHLEY A FOST INCLUSĂ O PREVEDERE
PRIVIND POSIBILITATEA DE ELIBERARE CONDIȚIONATĂ DUPĂ 15 ANI.
Există cerința ca, înainte să poată cere eliberarea,
el să fi parcurs programe de recuperare
atât pentru dependență, cât și privind sănătatea mintală.
Așadar Highley trebuie să profite de sentință
și să folosească aceste șanse pentru a se schimba.
HIGHLEY E ÎNCHIS DE 24 DE ANI.
Primii ani de închisoare au fost foarte grei pentru mine.
Mi-am blocat mintea.
N-am vrut să mă gândesc la fapta care mă adusese aici.
Cam atât am făcut în primii ani.
Dar ajunsesem într-un punct
în care încercam să schimb ceva în viața mea.
Ascultam persoane gay explicând
că situația e foarte diferită în zilele noastre
și că există mai multă acceptare.
În anul 2016, am recunoscut că sunt transgender.
Mental, nu m-am mai uitat înapoi.
Asta m-a ajutat să depășesc momentul 1999.
LA 18 ANI DUPĂ CE A FOST CONDAMNAT PENTRU UCIDEREA LUI PAUL HARRIS,
HIGHLEY A ÎNCEPUT PROCESUL DE TRANZIȚIE.
ACUM FOLOSEȘTE PRONUMELE „EA”
ȘI ȘI-A SCHIMBAT NUMELE ÎN EZDETH.
Trebuia să fac asta de mult.
Dar a trebuit să moară un om
și să fiu trimis la închisoare practic pentru tot restul vieții mele,
ca să-mi dau seama că viața pe care am trăit-o
nu era viața pe care trebuia să o am.
Asta m-a obligat să trec în revistă tot ce făcusem vreodată.
M-a ajutat...
să-mi dau seama că nu trebuia să-mi fie rușine să fiu cine eram.
Am început să port haine de damă la o vârstă foarte fragedă.
Era în perioada în care tata ne-a părăsit.
Am făcut mari eforturi să ascund asta, fiindcă...
felul în care societatea privea persoanele transgender pe vremea aceea...
Nu era ceva acceptabil din punct de vedere social.
Am fost prinsă de câteva ori îmbrăcată cu lenjerie de damă
când eram în liceu.
M-au prins în vestiarul băieților, îmbrăcată cu lenjerie sexy
și cu șortul de sport în vine.
S-a râs de mine și am fost luată la mișto...
Da, a fost traumatizant.
Trebuie să zic că, venind într-o lume a bărbaților,
la închisoare, m-am simțit diferită.
N-am parcurs ușor acest proces.
Reacția mea a fost să beau tot timpul
și să iau medicamente ca să nu mă mai gândesc la asta.
Și să fiu beat mereu,
ca să pot să trec peste senzația de deprimare.
Așa că am băut, m-am drogat
și am fost implicată în multe incidente violente.
Dar de când am recunoscut că sunt transgender,
sunt cea mai fericită.
HIGHLEY A PUTUT CERE ELIBERAREA PRIMA DATĂ ÎN 2011.
DE ATUNCI, CEREREA I-A FOST RESPINSĂ DE ȘASE ORI.
FERMA ÎNCHISORII STATALE DIN MONTANA
Am cerut eliberarea condiționată
fiindcă dorința mea de reabilitare nu a fost niciodată
atât de pregnantă
cum a fost de când am luat decizia să accept că așa sunt eu.
Numele meu actual e Ezdeth Antinua Highley.
Poți să mă placi sau nu. Eu trăiesc cu mine, nu tu.
MONTANA ÎNCHISOAREA STATALĂ
ÎN ANUL 2022, AUTORITĂȚILE AU INFORMAT FAMILIA LUI PAUL HARRIS
CĂ HIGHLEY ȘI-A SCHIMBAT NUMELE,
DAR NU LI S-A COMUNICAT ȘI FAPTUL
CĂ ACEST LUCRU ERA PARTE DINTR-UN PROCES DE TRANZIȚIE.
Am fost anunțați
că Michael Highley vrea să-și schimbe numele.
Ni s-a zis care era numele cel nou.
Am rugat-o pe doamna cu care am vorbit să mi-l spună pe litere.
Numele era E-Z-D-E-T-H.
Am zis: „Moarte ușoară?”
Am fost șocată.
Ca o palmă dată familiei victimei, așa sună numele acesta.
Ulterior, când ni s-a zis
că Highley vrea să facă tranziția atât cât se poate în închisoare...
Nu știu ce să zic.
Sunt multe de procesat și de înțeles.
Sunt sigură că face asta pentru el,
pentru ceea ce simte.
LESLIE ȘI FAMILIA EI CONTINUĂ SĂ FOLOSEASCĂ
NUMELE ȘI PRONUMELE LUI HIGHLEY DE LA MOMENTUL UCIDERII LUI PAUL.
Paul era amuzant în copilărie. Era un ștrengar.
Mereu trebuia să fim atenți la ce făcea,
ca să nu dea de belea și să nu facă vreo nefăcută.
Era amuzant.
A fost un frate bun.
La sfârșitul anilor '90, Paul locuia în Missoula.
A întâlnit-o pe Tracy, iubita lui, prin 1997.
Mai târziu, au avut două fete gemene.
S-au născut în 1999.
Era foarte entuziasmat de faptul că va fi tată.
E păcat că a trebuit să moară și n-a avut ocazia.
Nu știu de ce Highley s-a gândit că trebuie să-mi înjunghie fratele.
Dar au ajuns să se certe în legătură cu o bicicletă.
Paul i-a zis prietenului său: „Pune-o în camionetă.
O să ne distrăm când o să întrebe de ea.”
A fost o simplă glumă, care s-a terminat prost.
Cred că ai probleme grave de gestionare a furiei
dacă vrei să înjunghii pe cineva
pentru o bicicletă care nici nu a fost furată.
Highley a cerut eliberarea condiționată de mai multe ori.
Mie mi se pare că, dacă iei o viață,
ar trebui să-ți petreci restul vieții la închisoare.
La ultima audiere video pentru eliberarea condiționată,
Highley a zis că se simte femeie,
și că e posibil ca asta să fie cauza mâniei sau acceselor sale de furie.
E greu să spui ce simți despre asta.
Îmi pare rău pentru oamenii care se simt așa.
Dar el a ucis în mod violent un om.
Asta nu dispare dacă îți schimbi numele.
UNIVERSITATEA DE STAT DIN MONTANA
Multe lucruri afectează conduita lui Ezdeth,
nu doar identitatea ei de gen.
Aceasta oferă un context pentru unele trăiri pe care le avea
și unele aspecte cu care se confrunta.
Dar cei mai mulți oameni cu probleme de identitate de gen
nu ucid alți oameni.
Sunt Laura Kirsch, psiholog criminalist din Montana.
În activitatea mea, evaluez inculpați pentru sistemul judiciar din Montana.
LAURA KIRSCH A ANALIZAT CAZUL LUI HIGHLEY ȘI CIRCUMSTANȚELE VIEȚII EI
DE DINAINTE SĂ FIE ÎNCHISĂ.
Comportamentul uman e foarte greu de analizat.
Motivația acțiunilor unei persoane e guvernată de foarte multe variabile,
unele interne, proprii acelei persoane, altele externe, parte a unei situații.
O mare influență asupra conduitei ei de la vremea aceea
par să o fi avut furia, consumul de droguri
și o personalitate de tip antisocial.
Unele dintre acestea au legătură cu identitatea ei de gen? Probabil.
Dar a indica o cauzalitate directă între identitatea de gen și crimă
e un lucru imposibil de făcut.
Pe baza informațiilor pe care le-am citit,
se pare că a avut o copilărie cu aspecte antisociale și de delincvență.
Atunci când vorbim de cineva care, de la început,
nu are o bună capacitate de reglare a emoțiilor,
crescut într-un mediu
în care nu primește ajutorul suplimentar de care are nevoie,
se poate ajunge la utilizarea violenței
ca mijloc de rezolvare a unor probleme sau de exprimare.
Dar nu cred că aceasta e o scuză sau o justificare pentru purtarea ei.
De când am recunoscut că sunt transgender, sunt cea mai fericită.
Asta mi-a dat o stare de exaltare ca nimic altceva ce am mai făcut vreodată.
Un lucru m-a făcut să decid să mă ocup de problema mea:
amintirea senzației de mulțumire și de libertate pe care o simțeam
de câte ori eram la subsol în rochie și cu pantofi cu tocuri.
Am decis să nu-mi mai pese ce cred ceilalți.
Dar a trebuit să moară un om
și eu să fiu trimis la închisoare practic pentru tot restul vieții mele,
ca să-mi dau seama că viața pe care am trăit-o
nu era viața pe care trebuia să o am.
Trebuia să am o viață mult mai bună.
Un aspect concordant cu personalitatea antisocială
e egoismul sau narcisismul.
În tot materialul, e frapant faptul că ea e foarte egoistă.
E posibil ca o mare parte din conduita ei
să fie generată de personalitatea antisocială.
Mi se pare izbitor cât de mult se concentrează pe ea însăși
și cât de puțin vorbește despre victimă și despre familia victimei.
Dacă Ezdeth vrea să aibă șanse mai mari să fie eliberată condiționat în viitor,
trebuie să arate remușcări sincere pentru ceea ce a făcut.
Așadar, în călătoria pe care o parcurge,
trebuie să se gândească bine
la impactul acțiunilor ei asupra familiei victimei,
asupra fetelor victimei,
care au avut dificultăți mari, crescând fără tată.
Nu e clar, din ce am văzut și auzit, că ea recunoaște asta
și că înțelege că a fost un factor major al copilăriei dificile a acestora.
Am niște poze cu Paul Harris, fratele meu.
Sunt câteva pe care Madison, nepoata mea, nu le-a văzut.
Când a murit Paul, nu știam ce se va întâmpla cu fetele.
Eram mamă singură cu un copil de cinci ani.
Nu știam dacă pot lua doi copii și să am trei, ca mamă singură.
Acum cred că trebuia să încerc să mă descurc.
DUPĂ MOARTEA LUI PAUL HARRIS, IUBITA LUI NU A REUȘIT SĂ FACĂ FAȚĂ.
CELE DOUĂ FETE AU FOST DATE ÎN GRIJA STATULUI
PÂNĂ CÂND RUDELE AU PUTUT SĂ LE AJUTE.
Asta e prima poză cu voi pe care am văzut-o.
Ce mici erați! Nu vă deosebesc. Tu îți dai seama?
Da, se vede că aici e Brianna. Are părul negru.
După ce a murit tata, mama venea și pleca,
iar eu și sora mea geamănă am trecut ani la rând dintr-un cămin în altul.
Din cauza lui Michael Highley,
am trăit toată copilăria mea înconjurată de droguri și neglijență.
Tot timpul mă gândeam că aș da orice să am o familie normală.
Mă înfurie faptul că nu am avut-o
din cauza alegerii făcute de altcineva.
Simt că, dacă tata ar fi aici,
lucrurile ar fi altfel.
Dar sunt recunoscătoare pentru rudele pe care le avem
și pentru faptul că ne-au sărit în ajutor,
fiindcă...
având în vedere tot ce ni s-a întâmplat în copilărie,
cred că suntem bine.
Pentru mine nu contează dacă Michael Highley s-a schimbat,
dacă suferea de o boală mintală sau avea probleme cu drogurile.
Nu cred că există vreo scuză pentru faptul că mi-a ucis tatăl.
MADDIE A PARTICIPAT ȘI A VORBIT LA MAI MULTE AUDIERI ALE LUI HIGHLEY.
Nu m-au lăsat să vorbesc prea mult.
M-au întrebat: „De ce crezi că nu trebuie să fie eliberat mai devreme?”
Am zis: „Fiindcă ni l-a luat pe tata.”
Cred că trebuie să execute sentința pe care a primit-o pentru crimă.
La toate audierile viitoare, voi depune mărturie
că Michael Highley nu trebuie eliberat mai devreme.
WATFORD CITY, DAKOTA DE NORD
E oribil.
Primești un telefon și ți se spune că fiul tău e mort.
Orice mamă se teme pentru viața copiilor ei.
Dar l-am iertat pe Highley.
Nu te poți agăța la nesfârșit de ceva ca asta
fiindcă te-a făcut să suferi mai mult ca oricine.
Sunt Cheryl și sunt mama lui Paul Harris.
Îmi tot repet în minte un scenariu: „Dacă Paul nu ar fi mutat bicicleta?”
Ar mai fi aici?
Dacă n-ar fi fost detaliul acela.
Există o mulțime de parametri pe care îi putem analiza
pentru da un sens unei întâmplări.
Dar crede-mă când îți spun că am făcut asta de 10.000 de ori.
Nu ajută.
Nimic din ce aș putea spune sau face nu îmi aduce fiul înapoi.
Nimic.
Așa că am decis să-l iert
și am vrut să-i dau o șansă să se schimbe.
LA PRONUNȚAREA SENTINȚEI,
CHERYL A CERUT SĂ VORBEASCĂ ÎN SPRIJINUL LUI HIGHLEY.
Am întrebat dacă sentința lui Michael poate fi redusă.
Nu voiam să-l pedepsesc,
să fie aruncat undeva și lăsat acolo pe vecie.
Am întrebat dacă va beneficia de instruire.
Voiam să găsesc o parte bună a faptului că era la închisoare,
să facă diverse cursuri,
ceva care să-l ajute.
Mă bucur că Michael Highley se schimbă.
Cred că învață pe pielea lui.
Dar se împacă cu faptul că e transgender,
și cred că îi e greu la închisoare,
trecând prin acele schimbări, căutând răspunsuri.
Sper să iasă din închisoare
și să trăiască viața pe care o merită toată lumea.
Aș vrea să aibă parte numai de bine,
dar trebuie să facă și el ceva.
În ultimii 13 ani, am făcut un singur lucru:
am încercat să devin mai bun.
Dar mai am de lucru.
Nu trebuia să-mi pun victima în postura de victimă.
Mă gândesc mereu la mama lui și la copiii lui.
Înseamnă mult pentru mine să aud că m-a iertat.
E o femeie puternică dacă poate să spună asta.
LA PATRU LUNI DE LA INTERVIUL INIȚIAL AL LUI EZDETH HIGHLEY,
EA A FOST DE ACORD SĂ RĂSPUNDĂ LA ALTE ÎNTREBĂRI.
Acceptarea faptei pe care am făcut-o
de Ziua Recunoștinței, în anul 1999,
mi-a luat foarte mult timp.
Dar acum nu mai sunt așa.
Tranziția m-a ajutat să rămân cu gândul la reabilitare,
fiindcă îmi dă un scop pentru care să lupt.
Sunt foarte aproape de a fi persoana care mi-am dorit mereu să fiu.
Sunt o femeie prinsă în corpul unui bărbat.
Nu sunt Michael Highley.
Numele meu e Ezdeth.
Highley a cerut eliberarea condiționată de mai multe ori.
Mie mi se pare că, dacă iei o viață,
ar trebui să-ți petreci restul vieții la închisoare.
Când ni s-a spus care era numele cel nou,
am rugat-o pe doamna cu care am vorbit să mi-l spună pe litere.
Numele era E-Z-D-E-T-H.
Am zis: „Moarte ușoară?”
Am fost șocată.
Ca o palmă dată familiei victimei, așa sună numele acesta.
Îmi pare rău că ea vede lucrurile așa
și sper că va fi destul de deschisă la minte
ca să-mi dea ocazia să dovedesc
că nu a fost gândit ca o palmă peste față pentru familia ei.
Mi-am ales numele
după cel al unui personaj dintr-un joc de roluri,
care avea...
calități pe care le-am apreciat.
Personajul, o fată, încerca mereu să iasă din dificultăți prin comunicare.
Și încerca mereu să găsească echilibrul.
Nu are nicio conotație
pentru nimeni, în afară de mine.
Din ce am citit și văzut despre Ezdeth, pare să reiasă
că are o personalitate de tip antisocial.
Un aspect concordant cu personalitatea antisocială
e egoismul sau narcisismul.
Mi se pare izbitor cât de mult se concentrează pe ea însăși.
Nu e clar, din ce am văzut și auzit, că ea recunoaște asta
și că înțelege că a fost un factor major
al copilăriei dificile a fiicelor victimei.
Cum îi spui cuiva că îți pare rău
că ai luat viața unei persoane pe care o iubea?
Cum spui că-ți pare rău?
Poate că asta trebuie să fac:
să învăț cuvintele sofisticate pe care oamenii le vor accepta.
Regret faptul că a trebuit să crească fără tatăl lor.
Dar pentru mine acțiunile vorbesc mai mult decât cuvintele.
Acum 25 de ani, eram un idiot beat, dependent de droguri.
Doar eu contam.
Nu mai sunt acel om.
Acțiunile tale trebuie să arate
că ai învățat ceva, că încerci să te schimbi.
Mi-ar plăcea ca familia victimei mele să-și găsească pacea
în toată această atrocitate provocată de mine.
Vreau ca rudele mele care mai sunt în viață
să-și găsească pacea în această situație de rahat.
Dar nimeni nu și-o va găsi până nu reușesc eu să mi-o găsesc.
Iar eu fac tot ce pot.
Asta vreau să arate acțiunile mele.
Subtitrarea: Dan Ilioiu