‏אני לא יודע מה גרוע יותר,
‏להיות מוצא להורג ‏או לבלות את שארית חייך בכלא.
‏אני יושב בתוך תהום עכשיו.
‏אין תקווה כשאתה כאן.
‏כשאתה אשם, תקבל את זה.
‏- מאז השבת עונש מוות בארצות הברית ב-1976
‏- יותר מ-8,000 איש ‏נשפטו לעונש מוות על רצח.
‏- זה הסיפור של האסיר הנידון למוות ‏מספר 999866 -
‏אם חשבתם פעם לקחת חיים של מישהו
‏כדאי שתחשבו על זה לעומק,
‏כי ללכת במסלול הזה כאן זה הרבה כאב לב.
‏אתה אולי חושב שאתה קשוח...
‏אבל אתה לא כלום אם אתה רוצח.
‏אתה לא כלום.
‏- סדרה מקורית של - NETFLIX
‏הלכתי ויריתי ירייה אחת
‏וכשהתקרבתי יריתי עוד ירייה.
‏היא נורתה דרך הלחי וזה עצר בלסת שלה.
‏הובלתי אותו מאחורי שולחן ‏ודקרתי אותו 25 פעמים.
‏לא האמנתי.
‏חשבתי, אני לא מאמין שהרגתי מישהו.
‏לא הרגשתי רע בנוגע לזה.
‏התחלתי לדקור אותו, דקרתי את הבחור על הספה.
‏- כשיר למשפט -
‏כאן יו-אס 99, כיוון צפון, באזור לופקין.
‏ממש בשוליים הצפוניים של מחוז אנג'לינה.
‏- סטיב קופר, שוטר לשעבר -
‏- משרד השריף, מחוז אנג'לינה -
‏לפני 32 שנה...
‏כמעט בתוך דקה, ‏זה היה חמש דקות אחרי שמונה...
‏הייתי בכיוון הזה בחיפזון...
‏לזירת הפשע כאן.
‏בשיחות כאלה האדרנלין נכנס
‏ואתה לא צריך כוס קפה בבוקר.
‏אתה לא שואל שאלות, אתה קופץ למכונית ומגיב.
‏כולם מגיעים.
‏- כביש אולד וולס -
‏בהגעה לקצה הזה, לעיירה הקטנה וולס...
‏יש כל כך הרבה עיירות קטנות במזרח טקסס.
‏האוכלוסייה מנתה פחות מ-1,000 בזמנה.
‏- פלוויי, כנסיית מתודיסטים מאוחדת -
‏- מחפשים תשובות לחיים? ‏בואו... נמצא אותן יחד -
‏- הסופגניות הכי טובות של וול -
‏כולם מכירים את כולם.
‏מזג האוויר אופייני באותו בוקר.
‏מזג האוויר סתווי. עונת הציד.
‏- ב-1986 דיוויד לואיס ירה ‏והרג את מירטל רובי בת ה-74
‏- במהלך פריצה -
‏- הוא נשפט למוות ב-1987
‏- ועדיין בשורת הנידונים למוות, ‏יותר מ-30 שנה לאחר מכן -
‏עברנו הרבה כשהייתי צעיר. טקסס, שיקגו.
‏- דיוויד לואיס -
‏אימא, אבא, אבות חורגים.
‏לא היה תא משפחתי יציב.
‏הרבה שיבושים.
‏לא קיבלתי הרבה תשומת לב.
‏קיבלתי חופש מוחלט, אז הפכתי לילד פרא.
‏הייתה לי גישה של "לא אכפת לי".
‏הרגשתי שלאף אחד לא אכפת ממני, ‏אז למה שלי יהיה?
‏אני אעשה כרצוני...
‏וכך חייתי את חיי.
‏שמי דיוויד לואיס, בן 52.
‏אני כאן קצת יותר מ-30 שנה.
‏זרקו אותי מהבית בגיל 16 וגרתי ברחובות
‏והדרך היחידה שיכולתי לפרנס ‏את עצמי הייתה להפוך לגנב
‏כי אף אחד לא רצה לשכור ילד לא מחונך בן 16,
‏שלא היו לו שום כישורים.
‏אז גנבתי. ‏לקחתי את מה שרציתי.
‏אני מאמין שהייתי בן 21...
‏עשרים או 21 כשעברתי ללופקין.
‏זו עיירה כפרית קטנה.
‏שתיתי, הייתי שתיין...
‏ועישנתי חשיש.
‏לקחתי אסיד, כדורים, ‏פטריות, מה שעשה לי את זה,
‏אבל כן, ברגע שניסיתי מריחואנה, ‏זה היה הכול בשבילי, התאהבתי.
‏זה עזר לי לברוח מהמציאות של החיים ‏ולהתמקם בעולם אחר,
‏במצב רוח אחר, שבו יכולתי לברוח מכל זה.
‏אז, ככל שהתבגרתי, זה הפך לאלכוהול.
‏ברגע שהשתכרתי לא היה לי אכפת מכלום.
‏אעשה מה שאני רוצה...
‏ולא היה לי אכפת מההשלכות.
‏אני וחברים שלי היינו בחוץ ‏מאוחר בלילה, שותים ומעשנים
‏והחלטנו ללכת לשדוד משהו.
‏זה מה שבחורים עשו בזמנם.
‏בתים, חנויות, כל מקום שיכולנו להיכנס אליו.
‏כשחיים ברחובות, ‏אתה צריך לעשות את מה שאתה יכול כדי לשרוד.
‏באותו יום ‏אני וכמה חברים הלכנו לחנות משקאות.
‏קנינו קצת בירה והחלטנו ללכת לדוג.
‏בזמן שדגנו מצאתי כמה פטריות.
‏אכלתי את הפטריות, שתיתי את הבירה,
‏ועד סוף היום הייתי מחוק.
‏הם הורידו אותי אצל סבא שלי בלופקין
‏וישבתי שם וחיכיתי לו,
‏כי עמדנו ללכת לצוד באותו לילה
‏ונדרש לו הרבה זמן להופיע.
‏כשהחשיך לקחתי את הרובה והלכתי לצוד בעצמי.
‏חציתי מאחורי הבית של גברת רובי
‏ותכננתי לחתוך דרך החצר האחורית
‏ולרדת לשביל מאחורי הבית שלה,
‏כי שם בדרך כלל איילים מבלים בלילה.
‏כשעברתי ראיתי שחלונות חדר הרחצה פתוחים...
‏ולא ראיתי מכונית בשום מקום.
‏זחלתי פנימה דרך חלון חדר הרחצה.
‏עמדתי ליד הדלת שנכנסת למסדרון.
‏המסדרון פונה בשני כיוונים.
‏השמאלי הולך למטבח
‏והימני הולך לכמה חדרי שינה.
‏הלכתי לחדר השינה ושם היה מדף רובים.
‏לקחתי את הרובים וגלגלתי אותם בסדין.
‏כשיצאתי מישהו בא דרך דלת המסדרון מהסלון.
‏ראיתי את הצדודית.
‏הרמתי את הרובה ויריתי.
‏היא פנתה אליי ושחררה צעקה רמה.
‏הכיתי אותה בקצה הראש בקת הרובה.
‏הדלקתי את האור וראיתי מי זו, וחשבתי...
‏לעזאזל.
‏חשבתי שהבית היה ריק.
‏לא חשבתי שיש שם מישהו.
‏הייתי די המום, אפילו לא חשבתי.
‏לקחתי את המפתחות למכונית ‏ואת הרובים ועזבתי.
‏השארתי את המכונית חונה בצד הכביש המהיר.
‏אני יושב במגורון של סבא שלי,
‏מעשן סיגריות, שותה קפה, מתכונן ללכת,
‏כשהמשטרה עברה בכביש המהיר.
‏ידעתי מיד שהם באים אליי,
‏שהם כבר מצאו את גברת רובי.
‏ירד גשם מוקדם יותר באותו יום
‏והשארתי עקבות בשביל ביער
‏שהובילו היישר למגורון של סבא שלי.
‏החברה של סבא שלי פתחה את הדלת
‏ואחד החוקרים, ברגע שהוא ראה אותי...
‏אמר לשני השוטרים שאיתו, ‏"אני חושב שתפסנו את האיש שלנו".
‏הם לקחו אותי לתחנת המשטרה, שאלו שאלות
‏והמשכתי להכחיש את זה.
‏אבל ברגע שהם ניסו לסבך את סבא שלי בזה,
‏הודיתי בסוף, אמרתי להם שעשיתי את זה,
‏שאין לו קשר לזה.
‏חשבתי שאהיה בכלא זמן רב, 30, 40 שנה אולי
‏אבל כשקיבלתי את עורך הדין שלי ‏והוא אמר לי שהם מבקשים עונש מוות,
‏אמרתי, "מה? עונש מוות? מה זה?"
‏והוא אמר לי מה זה וחשבתי...
‏לא ממש חשבתי על עונש מוות כשהייתי חופשי.
‏אפילו לא ידעתי שיש עונש מוות פה.
‏הדחקתי את כל המחשבות ‏על הפשע עד שישבתי בתא...
‏והתחלתי לחשוב על מה שעשיתי
‏ועם מה אני עומד להתמודד, אז נשברתי.
‏כשהגעתי לשורת הנידונים למוות הדחקתי את זה
‏ולא התמודדתי עם מה שעשיתי עד 2004
‏ואז זה הכה בי חזק.
‏קמתי וקיבלתי אחריות על זה.
‏מה שיבוא, אני אקבל את זה.
‏מאסר עולם או הוצאה להורג, ‏כל אפשרות, אני אקבל אותה.
‏מה אתה יכול לעשות כשאתה אשם?
‏אין לך תקווה או תפילה כשאתה אשם.
‏זו קופסת הראיות מהמשפט של דיוויד לי לואיס
‏ב-1986.
‏לא ראיתי את רוב הדברים האלה מאז...
‏אותו יום.
‏אלה המשקפיים שגברת רובי הרכיבה
‏כשהיא נכנסה לביתה באותו לילה.
‏העדשה הימנית חסרה, אוזן ימין.
‏הזרוע חסרה.
‏הם עדיין היו על פניה כשהגעתי לזירה.
‏כדור נורה...
‏שעבר ממש כאן.
‏פגע בה בזווית העין. ‏אתה צריך, לעתים קרובות, לנתק את עצמך
‏מההיבט המוחשי של זירה כזאת...
‏אם אתה יכול.
‏אתה מנסה לעשות את העבודה
‏ולתעד הכול ולהכין הכול.
‏כמובן, אתה תמיד חושב קדימה ‏למשפט של המצב הזה
‏בכל פעם שאתה... במצב כזה
‏ו...
‏אז אתה חושב על זה מאוחר יותר.
‏הייתה לנו פריצת דרך גדולה, אני חושב, ‏בהתחלה, כשמצאנו את העקבות.
‏יציקה של טביעת נעל.
‏זו יציקה די טובה.
‏עקב, בוהן, שוליים.
‏בעיקר כשאתה יכול להתאים את זה ‏לנעל שעשתה אותה.
‏היא נמצאה באחורי הבית, ‏לא רחוק מהמקום שממנו הוא נכנס.
‏הדברים החלו להסתדר.
‏כשניגשנו לבית שבו לואיס היה,
‏שם הם מצאו את הנעליים שמתאימות לטביעות.
‏לפעמים, נחמד שיש מזל.
‏לא טוב כמו טביעות אצבעות,
‏אבל ראיות נסיבתיות חזקות מאוד.
‏גנב הוא לעולם גנב.
‏בלי להיות תנ"כי, אני בטוח ‏שבמקום כלשהו בעשרת הדיברות
‏אני עדיין זוכר מהעבר
‏שהיה הדיבר "לא תגנוב".
‏אתה נכנס כדי לבצע רק עברת רכוש...
‏ומשהו משתבש מאוד ומישהו מת
‏וזה מזנק כל הדרך
‏בכל השלבים של הרמות השונות של פשע עד השיא
‏לעברה המתועבת ביותר בעינינו, רצח.
‏האם הוא נכנס לשם בכוונה להרוג מישהו?
‏לא. אף פעם לא תוכל לשכנע אותי ‏או מישהו אחר בזה.
‏האם מישהו מת כתוצאה מזה שהוא היה ‏במקום שבו הוא לא היה אמור להיות?
‏כן, הוא היה, ואדם חף מפשע קיפח את חייו.
‏אתה מסתכל בזה. יש לנו יותר מ-30 שנה של...
‏קדימה ואחורה
‏חיים שנהרסו.
‏חיים בפנים, חיים בחוץ...
‏וזה נכנס בשולחן אחד.
‏- לופקין דיילי ניוז -
‏במקרה המסוים של דיוויס ‏ראיות האשמה היו מדהימות.
‏- כל הנכנס לבית המשפט יעבור חיפוש בלא צו -
‏הייתה להם הודאה והם מצאו ראיות משוד
‏במקום שבו הוא גר.
‏התביעה שמה את הראיות ‏שדיוויד לואיס ידע והבין...
‏- ג'ון אנדרסון ‏הסנגור המקורי של דיוויד לואיס -
‏מה הוא עשה, בזמן ביצוע העברה.
‏אני ג'ון אנדרסון.
‏נולדתי וגדלתי בלופקין, טקסס.
‏אני עורך דין כאן בערך 34 שנה...
‏והייתי הסנגור של דיוויד לואיס.
‏חבר מושבעים של רצח ‏בזמן המשפט של התיק הזה...
‏נשאל שאלות מוגדרות בשלב העונש בתיק.
‏אחת השאלות האלה הייתה אם הנאשם בידיעה
‏ובהבנה ביצע את הפשע
‏והשאלה השנייה הייתה אם הנאשם
‏יהיה סכנה עתידית לחברה.
‏אלה שאלות שחור ולבן ‏שחבר המושבעים נתבקש לקבוע.
‏הנושא של יכולת נפשית...
‏ויכולתו של הנתבע להבין מה הוא עשה,
‏אלה לא שאלות שחור ולבן שחבר המושבעים נשאל.
‏- מנת המשכל הממוצעת בארה"ב היא 98 -
‏- סדרת בדיקות
‏- שמה את מנת המשכל של דיוויד לואיס ‏בין 69 ל-85 -
‏- ככזה,
‏- הוא הוגדר כמוגבל אינטלקטואלית "גבולי" -
‏- ג'ון אל אנדרסון, עורך דין -
‏כשיש לך מישהו כמו מר לואיס, שמוגבל בשכלו,
‏אפילו אם אתה מקריא ‏לנאשם הזה את הזכויות שלו,
‏השאלה היא אם הוא מבין את הזכויות שלו
‏ואם הוא יכול לקבל החלטה מודעת ומובנית
‏לוותר על הזכויות האלה ולמסור הצהרה.
‏היה טיעון חזק להגנה
‏שהוא לא ידע מספיק ולא הבין מספיק
‏כשהוא מסר הודאה מרצון.
‏- אני בידיעה, בהבנה
‏- וברצון מוותר על הזכויות לעיל
‏- לפני ובמהלך מסירת הצהרה זו -
‏אני גם מבקש מחבר המושבעים לשקול
‏ולהאמין בקושי שדיוויד חווה ‏מנקודת מבט שכלית
‏ולשקול, לפי חוסר הבנתו, באופן כללי,
‏לענות על השאלות באופן כזה
‏שהוא יקבל מאסר עולם ולא עונש מוות.
‏הבן שלי נולד ב-1965.
‏היה לי קשה מאוד בלידה.
‏הייתי בתהליך הלידה 72 שעות.
‏היו צריכים להוציא אותו בכוח במלקחיים...
‏זה פגע במוח שלו ובעיניים שלו.
‏כיוון שהייתי כה צעירה וטיפשה,
‏לא הבנתי את זה ‏עד שהוא התחיל ללמוד בבית הספר.
‏- שטח פרטי -
‏שמי לינדה לואיס ואני אימא של דיוויד.
‏הייתי כבת 18 כשילדתי אותו.
‏זה דיוויד בבית הספר.
‏הוא פרחח קטן וחמוד.
‏בפארק, משחק בכדור שלו. ‏הוא היה רודף אחרי הכדור.
‏אני יכולה לראות אותו עושה את זה עכשיו.
‏פשוט יצור קטן, מתרוצץ לו סביב.
‏הוא ולינדה, חג המולד.
‏כן, הוא ילד של אימא.
‏הוא הבכור שלי.
‏הוא התינוק שלי.
‏עדיין כזה.
‏לא אכפת לי בן כמה הוא או מה הוא עושה,
‏הוא תמיד יהיה התינוק שלי.
‏אני תמיד אוהב אותו מאוד.
‏כשהיו לו שיעורי בית להכין ‏לא הצלחנו לגרום לו להבין.
‏יכולת לשבת שם ולהסביר
‏ולהראות לו ולהסביר ולהראות לו
‏והוא לא היה תופס את זה.
‏ידעתי שהוא ממש ביישן...
‏ומנותק מילדים אחרים.
‏אבל אני לא...
‏אני חושבת שלא הבנתי מה קורה איתו
‏עד ששלחתי אותו לבית ספר פרטי.
‏אחרי כשלושה חודשים שם הם אמרו לי ‏שהם לא יכולים לעשות כלום בשביל בני...
‏והם רצו שאקח אותו ואבדוק אותו,
‏את היכולת השכלית שלו.
‏אז גיליתי שיש לו בעיות.
‏לא היה שום דבר שיכולתי לעשות
‏חוץ מלנסות להרחיק אותו מצרות ‏וללמד אותו מה טוב ומה רע.
‏עשיתי עבודה די טובה בזה, לרוב.
‏כולם חושבים שהוא מפלצת והוא לא.
‏הוא אדם אוהב ואדיב מאוד.
‏- כתב אישום על רצח הוחזר -
‏דיוויד לי לואיס קיבל ‏עונש מוות, בשלישי בערב...
‏על ידי חבר מושבעים, ‏שקודם לכן מצא אותו אשם ברצח
‏בירי למוות במירטל רובי, 74, מוולס.
‏זה היה לפני הרבה זמן.
‏הוא עדיין חי 30 שנה לאחר מכן. ‏כן, זה מה שלא ייאמן.
‏שמי רונדה אוקס.
‏אני עיתונאית לשעבר ב"לופקין דיילי ניוז".
‏עשיתי את זה במשך יותר מ-20 שנה.
‏נולדתי וגדלתי בלופקין, טקסס,
‏ואני גאה להיות דור שביעי ‏של תושבי מחוז אנג'לינה.
‏זו תמיד הייתה קהילה קטנה, ‏קהילה מלוכדת מאוד.
‏אנשים דתיים מאוד, אתה בוטח בכולם.
‏פשע כזה,
‏הוא ממחיש את זה שאתה לא יכול לבטוח בכולם.
‏"השריף אמר שגברת רובי ‏נהרגה מירייה בודדת בראש
‏מקליבר 22.
‏גברת רובי, כפי הנראה, ‏נהרגה כשהופתעה על ידי שודד
‏כשחזרה הביתה מהכנסייה, בערך בתשע בערב."
‏לעתים נדירות ראינו פשעים כאלה.
‏זה היה אירוע מזעזע, הוא עורר עניין רב.
‏אתה לא מצפה שיתרחש פשע כזה.
‏חבר המושבעים היה רציני מאוד והתרכז
‏בקביעה אם הוא מאותגר בשכלו.
‏הם ידעו שהוא אשם.
‏הם באמת הקשיבו לשני הצדדים של האירועים
‏וניסו לקבל החלטה אובייקטיבית.
‏במבט לאחור...
‏אני חושבת שהוא לא נראה כמתחרט.
‏אני חושבת שמישהו מאותגר בשכלו,
‏אולי הוא פרץ לבית, ‏אולי הוא גנב כמה רובים...
‏ואולי הוא הכה את הקורבן ברובה,
‏עילף אותה או משהו.
‏אבל כשאתה בוחר לירות ‏במישהו בפנים, זה לא שכלי...
‏אדם מאותגר בשכלו בדרך כלל יברח מהזירה.
‏הוא לא. הוא בחר שלא לברוח.
‏הוא בחר ליטול את חייה.
‏אני חושבת שזה שם אותו במעמד של פושעים
‏שהיו הטיפוס שאנחנו לא רואים ‏הרבה במזרח טקסס.
‏אני חושבת שזה רצח בדם קר.
‏- לופקין -
‏אנשים אוהבים לחשוב שהאבחנה למוגבלות שכלית
‏היא משהו שאם אתה שובר יד, ‏עושה צילום רנטגן...
‏- ד"ר ריצ'רד גרנט, מומחה למוגבלות שכלית -
‏יש שבר, מה שיש לך הוא יד שבורה.
‏זה לא כך בפיגור שכלי.
‏זו אבחנה זורמת, היא משתנה.
‏יש לא מעט אפליה ומיתוסים ואי הבנה
‏שמפריעים בדרך,
‏בעיקר בתחום המשפט הפלילי.
‏- מדריך עורכי דין להגנה על לקוחות רוצחים
‏- הסובלים מפיגור שכלי -
‏אני ד"ר ריצ'רד גרנט.
‏אני מעורב בתחום המוגבלויות מ-1968.
‏הייתי מעורב בתיק של דיוויד לואיס ‏ב-2006 כשנתבקשתי לבוא
‏ולסקור את התיקים שלו ‏ולסקור את כל החומר שהיה להם...
‏- התוצאות מציעות פיגור מדומה -
‏מהערכות קודמות במצבים קודמים.
‏בתי ספר, פסיכולוגים ועוד.
‏- מוגבלות שפה/למידה -
‏החומר שנאסף עליו בזמנו הבהיר היטב
‏שאבחנו אצלו פיגור שכלי.
‏- ליקוי שכלי 68, גבול 76 -
‏- ב-2002 בית המשפט העליון פסק
‏- שלא חוקי ‏להוציא להורג מוגבלים בשכלם -
‏- הפסיקה שלהם הגדירה מוגבלות שכלית
‏- כמנת משכל מתחת ל"בערך 70" -
‏- ב-2006, ‏אחרי 20 שנה בשורת הנידונים למוות,
‏- דיוויד לואיס ערער על גזר דינו -
‏- רוברט בי אדג'רטון, קביעת הכשירות -
‏נגיד שאתה בודק מישהו ‏ואתה מקבל ציון, והציון הוא 70.
‏זה החתך, ואם אתה מתחת לזה,
‏אתה "מפגר".
‏אבל לא ככה עושים את זה.
‏אתה מסתכל בזה ואתה מסתכל ביתר החומר
‏ואתה מסתכל ברמת ההסתגלות של האדם
‏ומנסה לחבר הכול יחד ולראות
‏אם זה תומך באבחנה של פיגור שכלי?
‏החלק הזה אולי לא והחלק הזה כן
‏ואת זה אתה לא יודע, וזה ודאי שלא.
‏זה הקרב בבית המשפט.
‏נניח שהבדיקה שלי סיכמה מנת משכל 69.
‏התובע יקום ויגיד,
‏"טוב, המדינה עשתה ‏שלוש או ארבע בדיקות שונות
‏והן תמיד היו בטווח שבין 75 ל-80, ‏כך שזה לא יכול להיות."
‏זה מפני שלא ערכו את הבדיקות הנכונות,
‏הן לא נערכו על ידי האנשים הנכונים,
‏הן לא ניתנו להם בנסיבות הנכונות.
‏שלי כן.
‏אני חושב שעמוק בפנים
‏המערכת כבר העבירה ‏את האנשים האלה דרך בתי המשפט,
‏הם הורשעו ברצח, נשפטו למוות
‏ואנחנו נעשה את זה.
‏- לנתבע יש הבנה רציונלית ועובדתית
‏- של ההליכים נגדו -
‏אם השופט בסוף השתכנע ‏שלדיוויד היו מוגבלויות שכליות,
‏אני חושב שהתגובה האוטומטית ‏הייתה לבטל את עונש המוות
‏ולהמיר אותו במאסר עולם ללא שחרור על תנאי.
‏אבל נמצא כי לא הוכחנו את הטענה שלנו.
‏- חבר המושבעים מצא שלואיס ‏ביצע את הרצח בכוונה -
‏הוא עדיין שם, בטח הוגשו ערעורים
‏אבל הם מצאו שלא הצגנו טענה מתאימה
‏להוכיח שיש לו פיגור שכלי.
‏אם מאסר עולם ללא שחרור על תנאי ‏היה פסק הדין וגזר הדין,
‏אני חושב שזה היה בסדר מבחינת המשפחה. ‏אם זה מה שחבר המושבעים והשופט
‏מצאו שהוא הפתרון הכי טוב לפשע.
‏אני חושב שאיש מאיתנו לא שאף...
‏האיש הזה מוכרח למות.
‏צריך לעשות צדק.
‏שמי דיוויד רובי.
‏אני האחיין של מירטל רובי.
‏היא גדלה באזור הזה.
‏כולנו הלכנו לכנסייה יחד, ‏הכנסייה המתודיסטית פלביי.
‏בזמן שזה קרה לדודה מירטל ‏עברתי חזרה מסנט לואיס
‏וקיבלתי שיחת טלפון מאימא שלי.
‏מישהו פרץ לבית של דודה מירטל.
‏היא חזרה הביתה מהכנסייה, היה חשוך.
‏היא נכנסה לבית והפתיעה את האיש,
‏לכן הוא ירה בה ורצח אותה.
‏זה עדיין לא הגיוני בכלל.
‏דודה מירטל הייתה אזרחית ותיקה, ‏למה האדם לא אמר,
‏"היי, אני מצטער. אצא מהבית שלך."
‏היא לא הייתה מכה אותו.
‏אם הוא רצה לגנוב משהו, ‏למה הוא לא לקח אותו והלך?
‏- זה לזכרי -
‏אני יודע שבני הדודים שלי עדיין... ‏עדיין סובלים מזה.
‏איך לא?
‏זה הרס אותם וזה יהרוס כל ילד,
‏לא משנה בן כמה אתה. זה לא משנה.
‏זו אימא שלך.
‏כשנולדתי, לאימא שלי היה קשה ללדת אותי.
‏זה יצר אצלי פיגור קל.
‏אני לומד לאט.
‏בית הספר... לא היה לי אכפת ממנו.
‏דעתי על זה היא...
‏שהיכולת השכלית שלו היא לא הבעיה, ‏האיום שלו על החברה הוא הבעיה.
‏בין אם הוא היה מטורף לגמרי או אדם שפוי,
‏מבחינתי, זו לא בעיה,
‏כי אנחנו רוצים להרחיק אנשים מהחברה, ‏אם הם בגדר איום על החברה.
‏בכל מקרה, אני לא מאמין בזה.
‏- רובי -
‏- בטקסס הנתבעים עומדים בפני עונש מוות
‏- רק אם נמצא ‏שהם בגדר סכנה עתידית לחברה -
‏- בגזר הדין ‏הפעילות הפלילית הקודמת שלהם נשקלת -
‏כשהם אמרו לי שמר לואיס היה החשוד...
‏חשבתי, למה האיש הזה עדיין ברחובות?
‏דיוויד לואיס היה ידוע בשוד.
‏הוא גם היה ידוע בשימוש בסמים, בגנבות.
‏הייתה לו היסטוריה של פעילות פלילית.
‏שמי סמל רובן גונזלס
‏ואני ממשטרת אויסטר קריק.
‏- חודשיים לפני הריגתה של מירטל רובי
‏- הבלש גונזלס חקר שוד אלים
‏- בעיר פריפורט -
‏באחד בספטמבר, 1986
‏קיבלתי שיחה בנושא דקירה ‏ברחוב 1500 בשדרות אף.
‏אני זוכר שזה היה לילה בהיר.
‏הדקירה התרחשה במהלך שוד רכב.
‏המתלונן יצא, ראה את החשוד בין מכוניות.
‏ראה את הארנק של אשתו.
‏יושב מולו בדלת מכונית פתוחה.
‏כשהמתלונן צעק לחשוד
‏החשוד נעמד ודקר אותו בבטן.
‏חניתי כאן, באותו מקום.
‏השוטר חנה מאחורי הרכבים...
‏והאמבולנס היה מאחוריו.
‏בתקווה, אין כלב.
‏אחרי שסיימתי את החקירה ‏הראשונית שלי כאן בבית,
‏התחלתי ללכת בשכונה,
‏לדבר עם אנשים שונים, למסור את התיאור
‏ולראות אם הם זוכרים מישהו כזה או משהו.
‏אבל התיאור התאים לכל כך הרבה אנשים.
‏כיומיים לאחר מכן
‏קיבלתי שיחה ממר איי-אל תומפסון ‏בנושא הדקירה.
‏- מר איי-אל תומפסון היה ‏דודו של דיוויד לואיס -
‏אלה אני, שני אחיי ואחותי.
‏איי-אל, אני, אחותי ודני, אחי.
‏אתה לא רואה אותי מחייכת בתמונה הזאת ‏כי אני יושבת ליד איי-אל.
‏הבן שלי העריץ את האיש הזה.
‏הוא פשוט הלך בעקבותיו.
‏דיוויד היה בן עשר, 11, 12.
‏איי-אל היה יושב ומתרברב על האיש שהוא כיסח
‏והאיש שהוא דקר ‏והאיש שהוא ירה בו ושטויות כאלה
‏והוא מעולם לא עשה את הדברים האלה...
‏אבל הבן שלי חשב שכן...
‏ואני מניחה שהוא חשב שזה מקובל.
‏אחי יכול היה לעזור לו.
‏אבל במקום ללכת בדרך הישר ‏הוא הלך בדרך השגויה
‏והוא לימד אותו דברים ‏שהוא לא היה צריך ללמד אותו.
‏כיוון שדיוויד לא היה מסוגל...
‏לחשוב על ההשלכות של הדברים...
‏ונראה שאיי-אל התחמק מהכול,
‏אני מניחה שהוא חשב שזה בסדר.
‏הבן שלי תמיד קיבל את האשמה על הכול, ‏בין אם הוא עשה את זה או לא.
‏תמיד.
‏והיו דברים שהוא נכלא בגללם
‏שאני יודעת בוודאות שהוא לא עשה. ‏שאני יודעת שאחי, איי-אל עשה.
‏לכן שאלתי אותו מי היה איתו ‏כשהוא עשה את מה שעשה.
‏הוא אמר לי אף אחד.
‏המשכתי לקוות שבסוף הוא יספר לי את האמת
‏על אותו לילה.
‏אבל אחי, איי-אל השריש בו ‏שלא מלשינים על אף אחד.
‏אתה לא מספר על אף אחד, נקודה.
‏השיחה הגיעה מהמשטרה וזה היה פתאומי.
‏לא הכרתי שום מר תומפסון.
‏למעשה, אפילו לא קיבלתי כתובת ממנו.
‏כל מה שהוא אמר לי היה שהאחיין שלו בא לבית ‏והוא הזיע מאוד והיה עייף...
‏טיפת דם הייתה על היד שלו.
‏הוא אמר למר תומפסון שהוא דקר מישהו.
‏עם המידע שהוא נתן לי ‏והבדיקה שערכתי למידע...
‏זה היה טוב מספיק לתפוס ‏את מר לואיס ולעצור אותו.
‏דיוויד לא רצה לדבר בהתחלה.
‏קראתי לו את הזכויות שלו כדי להודיע לו
‏שעמדתי לדבר איתו על זה.
‏הוא לא רצה לתת לי הרבה מידע.
‏אמרתי, "תן לי להגיד לך מה קרה ‏ותגיד לי אם עשית את זה או לא."
‏נתתי לו את רצף הפשע שבוצע.
‏- לקח ארנק של אישה -
‏"זה קרה. זה אתה. אתה בורח. ‏אתה בורח לדוד שלך..."
‏- הוא ציין שהוא דקר פעם אחת בבטן -
‏"מזיע, עייף, דם על היד שלך."
‏הדקירה היחידה בפריפורט באותו לילה.
‏- סוג של סכין ואז ברח ברגל -
‏מעולם לא אמרתי לו שהוא עשה את זה. ‏מעולם לא אמרתי לו שהוא לא עשה את זה.
‏עכשיו זה תלוי בך, אם תספר לי מה קרה או לא.
‏אני רוצה את גרסתך לסיפור.
‏כל מה שהוא אמר, כשהוא הסתכל בי, ‏הוא אמר, "בסדר", וזה היה הכול.
‏הוא אמר, "אני לא רוצה לדבר יותר". ‏אמרתי, "בסדר".
‏מבחינתי, כשהוא אמר, "בסדר", ‏זו הייתה הודאה בשבילי.
‏- דיוויד לואיס ירה במירטל רובי
‏- בזמן שחיכה למשפט על הדקירה בפריפורט.
‏- הודאות על הפשע הראשון שהתקבלו לאחר מכן
‏- שימשו נגד לואיס במשפט הרצח שלו -
‏כשגיליתי שאכיפת החוק
‏לקחו הודאה על דקירה לא רלוונטית
‏שלכאורה בוצעה על ידי הנאשם
‏לפני שהוא בא למחוז אנג'לינה,
‏הייתי אומר שזועם זה קרוב לאיך שהרגשתי.
‏כעסתי מאוד.
‏ההודאה נגבתה בנקודת זמן
‏שבה כבר מינו אותי ‏להיות עורך הדין של דיוויד לואיס...
‏- הוצגה הודאה
‏- ובה לואיס הודה שדקר גבר בפריפורט
‏- שלושה חודשים לפני המוות של גברת רובי -
‏ואני רשום כמייצג אותו.
‏אז החוק דרש שאם נלקחה הודאה
‏אחרי שהנאשם קיבל עורך דין,
‏ההודאה הזאת דורשת הסכמה ‏מעורך דינו של הנאשם.
‏- הצהרות התקבלו במשפט הרצח של לואיס -
‏לא הודיעו לי על הביקור שלהם כאן.
‏לא הודיעו לי על הכוונה שלהם לגבות הודאה.
‏- הסנגורים אמרו שהשוטרים
‏- השיגו הודאה שלא כראוי -
‏ההודאה נכנסה לראיות ואני לא יכול שלא לחשוב
‏שזה שיחק תפקיד במה ‏שהמושבעים רואים כסכנה עתידית.
‏- חבר המושבעים שומע ‏על הדקירה על ידי הנאשם -
‏כי אם יש לך אירוע אחד ‏בחייו של אדם שכולל אלימות,
‏זה אולי סימן למה שהוא מסוגל לעשות
‏ולמה שהוא עשוי לעשות בעתיד.
‏אבל אם יש לך מעשה אלים נוסף שלא קשור אליו,
‏אז הרבה יותר קל למושבעים לדמיין
‏שכן, האדם הזה יהיה סכנה עתידית לחברה
‏ולכן התשובה לשאלה הזאת היא חיובית.
‏- במשפט הרצח שלו
‏- ההודאות של דיוויד ‏בעניין הדקירה הלא קשורה
‏- התקבלו כראיה שהושגה באופן חוקי -
‏- חבר המושבעים מצא שדיוויד ‏הוא סכנה עתידית לחברה
‏- ושפט אותו למוות -
‏- תשעים יום לאחר הריאיון הראשון שלו
‏- מחלקת המשפט הפלילי של טקסס
‏- התירה ריאיון נוסף עם דיוויד לואיס -
‏באחד בספטמבר, 1986 קיבלתי שיחה על הדקירה.
‏המתלונן יצא, ראה את החשוד בין מכוניות.
‏החשוד נעמד ודקר אותו בבטן.
‏כן, כן.
‏זה שימש נגדי במשפט שלי.
‏שדדתי בית אחר.
‏מישהו ישן על הספה והוא יצא החוצה
‏והלך לחלק האחורי של המכונית.
‏הדבר היחיד שיכולתי לעשות היה ‏לשלוף את הסכין שלי ולדקור אותו.
‏אז הסתובבתי וברחתי.
‏הייתי בריון אלים...
‏שלא היה לו אכפת מאף אחד חוץ מעצמו.
‏כשאימא שלי שאלה אותי בראשונה על זה, ‏אמרתי לה שלא עשיתי את זה.
‏שלא ידעתי כלום על זה.
‏ואז...
‏אני חושב שב-2008 או 2009...
‏אמרתי לה שאני עשיתי את זה.
‏אני חושב שזו אחת הסיבות ‏שבגללן היא כבר לא באה לבקר אותי.
‏כי שיקרתי לה, אכזבתי אותה.
‏הפשע הזה הכביד עליה כל כך...
‏עד שלא רציתי לספר לה על השני.
‏בסוף הייתי מוכרח.
‏זה היה יותר מדי משקל על הכתפיים שלי ‏והייתי צריך להיפטר ממנו.
‏איי-אל היה יושב ומתרברב על האיש שהוא כיסח
‏והאיש שהוא...
‏דיוויד לא היה מסוגל לחשוב ‏על ההשלכות של הדברים.
‏נראה שאיי-אל התחמק מהכול. ‏אני מניחה שהוא חשב שזה בסדר.
‏כן, כנראה, גדלתי עם הרבה השפעה רעה.
‏שתיינים, מסוממים.
‏זה שוקע, אבל... אין לי תירוץ למעשים שלי.
‏עשיתי את זה. אני אשם.
‏איי-אל היה האליל שלי, הגיבור שלי.
‏הוא היה הבריון המוחלט, ‏מה שרציתי להיות כשאגדל.
‏אני מניח שבגלל זה נעשיתי פושע ‏, בריון, פרחח.
‏הוא היה בריון, אופנוען, בחור קשוח.
‏הוא לא גנב או שדד או הרג. ‏הוא לא עשה שום דבר כזה.
‏הייתי גנב כשהייתי ילד קטן.
‏הייתי גונב מחנויות, ‏גונב ממתקים ודברים כאלה.
‏הייתי נכנס לחנות, רואה זוג נעלי טניס,
‏הייתי נועל אותן, ‏קושר אותן ויוצא, כי רציתי אותן.
‏במהלך החקירה, ‏קיבלתי שיחה ממר איי-אל תומפסון.
‏כל מה שהוא אמר לי היה שהאחיין שלו בא לבית
‏והוא הצהיר לפני מר תומפסון שהוא דקר מישהו.
‏מעולם לא ידעתי את זה. ‏מעולם לא ידעתי שהוא הלשין למשטרה עליי.
‏תנו לי להגיד לכם משהו.
‏בכלא, אתה לא רוצה להיות ידוע כמלשן.
‏אף פעם, אף פעם, אף פעם.
‏זה גרוע יותר מלהיות מתעלל בילדים.
‏אבל דוד שלך הלשין עליך.
‏אני יודע, זה מה שכואב.
‏החומר שנאסף עליו בזמנו הבהיר
‏שהוא בעל פיגור שכלי.
‏יש הרבה אפליה ומיתוסים ואי הבנה
‏שמפריעים בדרך, בעיקר בתחום המשפט הפלילי.
‏כשיש לך מישהו כמו מר לואיס, שמוגבל בשכלו
‏השאלה נותרת אם הוא מבין את זכויותיו
‏ויכול לקבל החלטה מודעת לוותר על זכויות אלה
‏ולמסור הצהרה.
‏כן, מאוחר מדי להשתמש בזה עכשיו.
‏הם אומרים שאני לא מפגר, אני מניח שאני לא.
‏זה לא משנה לבתי המשפט, ‏זה לא משנה לשופט או לתובע המחוזי.
‏ברגע שהם קבעו דעה עליך, הם יתפסו אותך.
‏כמובן, אני מבין את זה כי אני אשם.
‏אם הייתי בעמדה שלהם, הייתי מרגיש כך.
‏כשמדובר בפשע וברצח,
‏אין לך תירוץ.
‏אתה יודע מה אתה עושה.
‏אף שהייתי מוגבל, ידעתי מה אני עושה.
‏בטח, אני מוגבל בשכלי ‏והייתי שיכור, מסטול מפטריות,
‏אבל זה באמת משנה?
‏לחצתי על ההדק והרגתי מישהו.
‏לעולם לא אוכל להחזיר את החיים האלה.
‏אפילו התאבדות לא תחזיר אותם.
‏- עורכי הדין של דיוויד טוענים ‏שאיין לו יכולת שכלית
‏- או מסוגלות לייצג את עצמו כיאות -