Jeg vet ikke hva som er verst.
Å bli henrettet eller å tilbringe resten av livet i fengsel.
Jeg er i et limbo akkurat nå.
Det finnes ikke noe håp her inne.
Er du er skyldig, må du akseptere det.
SIDEN DØDSSTRAFF BLE GJENINNFØRT I USA I 1976,
ER MER ENN 8000 MENNESKER BLITT DØMT TIL DØDEN
DETTE ER HISTORIEN OM FANGE NR. 999866
Hvis du vurderer å ta noens liv, bør du tenke deg godt om.
For om du velger den veien, fører det til mye sorg.
Du tror kanskje du er tøff,
men du er egentlig ingenting om du er en morder.
Du er ingenting.
EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Jeg gikk frem og avfyrte et skudd. Jeg gikk nærmere og skjøt igjen.
Skuddet gikk inn i kinnet hennes og stoppet i kjeven.
Jeg dyttet ham bak et skrivebord og knivstakk ham rundt 25 ganger.
Jeg kunne ikke fatte at jeg nettopp hadde drept noen.
Jeg angrer ikke.
Jeg begynte å knivstikke ham, jeg stakk fyren i sofaen.
Vi er på motorveien Interstate 69, på vei nordover fra Lufkin.
Lengst nord i Angelina County.
TIDLIGERE VISESHERIFF, ANGELINA COUNTY SHERIFFKONTOR
Det er 32 år siden,
nesten på slaget. Klokken er fem over åtte.
Jeg kjørte i denne retningen i stor hast,
til åstedet her oppe.
Når du får slike meldinger, kommer adrenalinet.
Du trenger ikke en kaffekopp for å våkne opp.
Du stiller ingen spørsmål, du bare hopper i bilen og rykker ut.
Alle mann på dekk.
Vi kjører inn i den lille byen Wells.
Det er mange slike byer i Øst-Texas.
Befolkningen var på godt under tusen den gangen.
FALVEY METODISTKIRKE
LETER DU ETTER SVAR? KOM, LA OSS FINNE DEM SAMMEN!
WELLS BESTE DONUTS
Alle kjenner alle.
Vi har nesten det samme været som den morgenen.
Høstvær. Jaktsesong.
I 1986 SKJØT OG DREPTE DAVID LEWIS 74 ÅR GAMLE MYRTLE RUBY
UNDER ET INNBRUDD
HAN BLE DØMT TIL DØDEN I 1987,
OG HAN SITTER FORTSATT PÅ DØDSCELLE OVER 30 ÅR SENERE
Vi flyttet mye da jeg var barn, til Texas, Chicago...
Mor, far, stefedre.
Ingen stabil familie.
Mange oppbrudd.
Jeg fikk lite oppmerksomhet.
Jeg fikk frie tøyler og ble en villstyring.
Jeg hadde en "jeg gir blaffen"-holdning.
Ingen brydde seg om meg, hvorfor skulle jeg bry meg?
Jeg ville gjøre som jeg ville.
Og det var slik jeg levde livet mitt.
Jeg heter David Lewis, jeg er 52 år gammel.
Jeg har vært her i litt over 30 år.
Jeg ble sparket ut da jeg var 16, jeg bodde på gaten.
For å forsørge meg selv måtte jeg bli en tyv.
Ingen ønsket å ansette en 16 år gammel gutt uten utdanning.
Jeg hadde ingen ferdigheter.
Så da stjal jeg.
Jeg tok det jeg ville ha.
Jeg tror jeg var 21 år...
Jeg var 20 eller 21 da jeg flyttet til Lufkin.
Det er en liten by på landet.
Jeg drakk, jeg var alkoholiker.
Og jeg røkte gress.
Jeg tok syre, piller, sopp, alt som ga meg en rus.
Men da jeg fikk smake marihuana, så var det gjort. Jeg elsket det.
Det lot meg flykte fra virkeligheten og inn i en annen verden,
inn i en annen sinnstilstand der jeg slapp unna alt dette.
Da jeg ble eldre, gikk jeg over til alkohol.
Og når jeg var full, brydde jeg meg ikke om noen ting.
Jeg gjorde det jeg ville.
Og jeg brydde meg ikke om konsekvensene.
Jeg var ute med venner og drakk og røkte hele kvelden.
Vi bestemt oss for å gjøre innbrudd et sted.
Det var det unge gutter gjorde den gangen.
Hus, butikker, alt vi kunne komme oss inn i.
Når du lever på gata, må du gjøre det du kan for å overleve.
Den dagen dro jeg og noen venner ned til brennevinsbutikken.
Vi kjøpte øl og bestemte oss for å dra og fiske.
Mens jeg fisket, fant jeg sopp.
Jeg spiste soppen og drakk øl,
så innen dagen var omme var jeg temmelig ruset.
De kjørte meg til min bestefar i Lufkin.
Jeg satt og ventet på ham, for vi skulle gå på jakt den kvelden.
Jeg ventet lenge uten at han dukket opp.
Så da det ble mørkt, hentet jeg rifla for å dra på jakt alene.
Jeg gikk på baksiden av Ms. Rubys hus,
jeg planla å ta en snarvei gjennom hagen og gå ned til en elv bak huset hennes,
for det er der hjortene pleier å være på nattestid.
Jeg oppdaget at baderomsvinduet sto åpent.
Og jeg kunne ikke se noen bil.
Så jeg krøp inn gjennom baderomsvinduet.
Jeg står i døren inn mot gangen, jeg kan velge mellom to retninger.
Til venstre ligger kjøkkenet, og til høyre ligger et par soverom.
Jeg gikk inn på soverommet, og der hang det våpen.
Så jeg tok våpnene og rullet dem inn i et laken.
Idet jeg gikk ut, kom noen ut i gangen fra stuen.
Jeg ser silhuetten.
Jeg bare løftet våpenet og skjøt.
Hun vendte seg mot meg og skrek høyt.
Og jeg slo henne i hodet med rifleløpet.
Jeg skrudde på lyset og fikk se hvem det var...
"Herregud."
Jeg trodde huset var tomt.
Jeg trodde ikke det var noen der. Jeg var i sjokk. Jeg klarte ikke å tenke. Jeg tok nøklene til bilen og våpnene og dro derfra.
Jeg satte fra meg bilen i kanten av motorveien.
Jeg satt i bestefars husvogn
og røkte og drakk kaffe og gjorde meg klar til å dra
da politiet kom kjørende på motorveien.
Jeg visste at de var ute etter meg, at de hadde funnet Ms. Ruby allerede.
Det regnet tidligere på dagen.
Jeg hadde etterlatt meg fotavtrykk langs stien i skogen,
helt frem til bestefars husvogn.
Bestefars kjæreste åpnet døren, og så fort en av betjentene fikk se meg...
Han sa til de to andre politifolkene: "Jeg tror vi har funnet ham."
De tok meg med til politistasjonen og stilte mange spørsmål.
Jeg benektet det.
Men da de begynte å dra min bestefar inn i det, tilsto jeg.
Jeg sa det var jeg som hadde gjort det, at han ikke var innblandet.
Jeg tenkte at jeg måtte sitte lenge i fengsel, kanskje 30-40 år.
Men da jeg fikk en advokat og han fortalte at de ville be om dødsstraff...
"Hva for noe? Dødsstraff? Hva er det for noe?"
Han fortalte meg hva det var, og jeg tenkte: "Au da...".
Det streifet meg aldri at dødsstraff fantes da jeg var fri.
Jeg visste ikke at vi hadde det.
Jeg skjøv fra meg alle tanker om ugjerningen fram til jeg satt på cella.
Da begynte jeg å tenke over hva jeg hadde gjort
og hva som ventet meg, og det var da jeg brøt sammen.
Da jeg havnet på dødscella, holdt jeg det inni meg.
Jeg tok ikke et oppgjør med det jeg hadde gjort før i 2004.
Det var da jeg virkelig tok det innover meg.
Det var da jeg godtok at jeg var ansvarlig for det.
Uansett hva som kommer, så aksepterer jeg det.
Livstid i fengsel eller henrettelse, jeg aksepterer begge deler.
Hva kan du gjøre når du er skyldig?
Du kan verken håpe eller be når du er skyldig.
Dette er bevisene fra David Lee Lewis-rettssaken i 1986.
Jeg har ikke sett dette siden...
...den dagen.
Dette er brillene Ms. Ruby hadde på seg da hun gikk inn i huset sitt den kvelden.
Den høyre linsen er borte, og høyre brillestang. Hun bar fortsatt brillene da jeg kom til åstedet.
En kule ble avfyrt,
den gikk gjennom her.
Den traff henne i hjørnet av øyet.
Ofte må du distansere deg fra de fysiske sidene ved et slikt åsted,
hvis du kan.
Du prøver å gjøre jobben, du dokumenterer alt og gjør alt klart.
Du tenker selvsagt alltid på rettssaken som vil komme i etterkant
når du er i den situasjonen.
Og...
Du tar det innover deg senere.
Det var et stort gjennombrudd da vi fant fotavtrykkene.
Avstøpningen av et skoavtrykk.
Det er en god avstøpning.
Hæl, skotupp, kant.
Særlig når du kan sammenligne den med skoen som lagde avtrykket.
Det ble funnet nær huset, ikke langt fra der han kom seg inn.
Og så falt alle bitene på plass.
Da vi dro til boligen der Lewis ble pågrepet,
fant de skoene som matchet avtrykkene.
Av og til er det fint å være heldig.
Ikke like bra som et fingeravtrykk, men et veldig sterkt indisium.
En tyv er en tyv er en tyv.
Ikke for å sitere Bibelen, men jeg er sikker på at blant De ti bud,
som jeg fortsatt kan huske,
så står det noe om at man ikke skal stjele.
Du går inn i huset kun med hensikt å begå innbrudd.
Og så går noe fryktelig galt, og noen dør.
Da beveger du deg til den andre enden av skalaen,
forbi alle de ulike formene for forbrytelser og helt til toppen,
til den verste forbrytelsen vi har, nemlig drap.
Dro han dit i den hensikt å drepe noen?
Nei. Det kan man aldri overbevise meg eller noen andre om.
Døde noen som følge av at han var et sted han ikke skulle være?
Ja. En uskyldig person mistet livet.
Når man ser på det, er det 30 år med...
Fram og tilbake.
Liv som er ødelagt.
Både på innsiden og på utsiden av murene.
Og alt får plass på dette bordet.
I Davids sak hadde vi overveldende bevis på at han var skyldig.
ALLE BESØKENDE I RETTEN MÅ GJENNOM SIKKERHETSSJEKK
De hadde en tilståelse og de fant bevis for innbruddet
på stedet der han bodde.
Aktoratet la fram bevis på at David Lewis visste og forsto...
DAVID LEWIS' FORSVARER
...hva han gjorde på tidspunktet da han begikk ugjerningen.
Jeg heter Jon Anderson.
Jeg er født og oppvokst i Lufkin i Texas.
Jeg har vært advokat her i rundt 34 år.
Og jeg var David Lewis' forsvarer.
På den tiden da saken kom opp for retten, ble en jury i en drapssak
stilt spesielle spørsmål når man behandlet straffespørsmålet.
Et spørsmål var om siktede med viten og vilje hadde begått ugjerningen.
Det andre spørsmålet var om den siktede
ville utgjøre en framtidig fare for samfunnet.
Det var ja eller nei-spørsmål juryen ble bedt om å svare på.
Hva gjelder mentale evner
og siktedes evne til å forstå hva han har gjort,
det er ikke ja eller nei-spørsmål man stiller til juryen.
GJENNOMSNITTLIG IQ I USA ER 98
EN REKKE TESTER HAR PLASSERT DAVID LEWIS' IQ PÅ MELLOM 69 OG 85
HAN REGNES DERMED SOM "PÅ GRENSEN TIL MENTALT TILBAKESTÅENDE"
ADVOKAT
Når du har en person som Mr. Lewis, som er mentalt tilbakestående...
Selv når du leser opp rettighetene hans,
er det uklart om han forstår sine rettigheter
og kan gjøre et gjennomtenkt valg
om å gi avkall på sine rettigheter og gi en tilståelse.
Forsvaret hadde et sterkt argument,
at han ikke hadde nok kunnskap og forståelse
da han kom med en frivillig tilståelse.
JEG GA AVKALL PÅ MINE RETTIGHETER FRIVILLIG OG I FULL VITEN
I FORKANT AV OG UNDER DENNE TILSTÅELSEN.
Derfor ba jeg jurymedlemmene om å vurdere
og om å forstå hvilke vansker David hadde intellektuelt sett,
og om å vurdere om de, på grunnlag av hans manglende forståelse,
kunne besvare spørsmålene på en slik måte at han fikk livstid og ikke dødsstraff.
Sønnen min ble født i 1965.
Det var en veldig vanskelig fødsel. Den tok 72 timer.
De måtte forløse ham med tang.
Og det skadet hjernen og øynene hans.
Og jeg var så ung og dum,
så jeg skjønte det ikke før han begynte på skolen.
PRIVATBOLIG
Jeg heter Linda Lewis, og jeg er Davids mor.
Jeg var nesten 18 år da jeg fikk ham.
Dette er David på skolen.
Han er en søt liten rakker.
I parken og leker med ballen sin.
Han pleide å løpe etter ballen.
Jeg kan se ham for meg, en liten unge som for omkring.
Han og Linda i julen.
Ja, han var en mammagutt.
Han var min førstefødte.
Han er ungen min.
Det er han fortsatt.
Uansett hvor gammel han blir eller hva han gjør,
han kommer alltid til å være ungen min.
Jeg kommer alltid til å være glad i ham.
Når han hadde lekser, var det umulig å få ham til å forstå det.
Man kunne sitte der og forklare ham det,
og vise ham det og forklare det,
og han forsto det bare ikke.
Jeg vet at han var sjenert
og reservert overfor andre unger, men jeg fikk ikke...
Jeg tror ikke jeg fikk med meg hvordan han hadde det
før jeg sendte ham på privatskole.
Etter tre måneder fortalte de meg at de ikke kunne gjøre noe for min sønn.
De ville jeg skulle få hans mentale evner undersøkt.
Og det var da jeg fant ut at han hadde problemer.
Og det var ikke noe jeg kunne gjøre med det,
bortsett fra å holde ham unna trøbbel og lære ham forskjellen på rett og galt.
Og jeg gjorde en god jobb, for det meste.
Jeg vet alle tror han er et monster, men det er han ikke.
Han er en veldig kjærlig og omtenksom person.
FUNNET SKYLDIG I DRAP
"David Lee Lewis ble idømt dødsstraff tirsdag kveld,
etter at juryen tidligere fant ham skyldig i drapet på 74 år gamle Myrtle Ruby."
Det er lenge siden nå.
Og han lever fortsatt, 30 år senere. Det er det som er utrolig.
Jeg heter Rhonda Oaks. Jeg var journalist i Lufkin Daily News.
Jeg jobbet der i over 20 år.
Jeg er født og oppvokst i Lufkin i Texas,
og en stolt sjuende generasjons innbygger av Angelina County.
Det har alltid vært et lite sted der alle er sammensveiset.
Folk er veldig religiøse, så man stoler på alle.
Etter en ugjerning som dette forstår du at du ikke kan stole på alle.
"Sheriffen sa at Mrs. Ruby ble drept av ett skudd i hodet
fra en kaliber 22-rifle."
"Mrs. Ruby skal ha blitt drept da hun overrasket en innbruddstyv
da hun kom hjem fra kirken rundt kl. 21."
Det var sjelden vi opplevde ugjerninger som dette.
Det var en sjokkerende hendelse, så saken fikk stor interesse.
Du kunne ikke forvente at den typen ugjerning skulle inntreffe.
Juryen var veldig alvorlig og konsentrert da de skulle avgjøre
om han var mentalt tilbakestående. De visste at han var skyldig.
De lyttet godt til begge sider av saken
og forsøkte å komme tilbake med en upartisk avgjørelse.
Når jeg ser tilbake på det,
synes jeg ikke det virket som at han angret.
Jeg tenker at en som er mentalt tilbakestående
kanskje kan bryte seg inn i et hus og stjele våpen,
kanskje til og med slå offeret i hodet med våpenet,
slå offeret bevisstløst.
Men når du velger å skyte noen i ansiktet, så er du ikke mentalt...
En mentalt tilbakestående person ville bare ha løpt fra stedet.
Han valgte å ikke gjøre det. Han valgte å ta livet hennes.
Jeg mener det plasserer ham i en klasse av kriminelle
som vi ikke hadde så mange av i Øst-Texas.
Jeg mener det var en kaldblodig handling.
Folk vil gjerne tro at diagnosen "mentalt tilbakestående"
er som en brukket arm...
SPESIALIST
...som man kan se tydelig på et røntgenbilde.
Det er ikke slik man diagnostiserer det.
Det er et vell av diagnoser, det beveger seg.
Det skjer ofte at diskriminering og myter og misforståelser står i veien,
særlig innenfor strafferetten.
FORSVARSGUIDE VED DRAPSTILTALE AV MENTAL TILBAKESTÅENDE
Jeg er dr. Richard Garnett.
Jeg har jobbet innenfor feltet mental retardasjon siden 1968.
Jeg var involvert i David Lewis' sak i 2006, da jeg ble bedt om
å gå gjennom saken hans og alle papirene de hadde...
TROLIG IKKE RETARDASJON
...fra tidligere vurderinger, fra skoler og psykologer og så videre.
SPRÅK/LÆRING TILBAKESTÅENDE
Resultatene fra undersøkelsene de utførte den gangen, gjorde det tydelig
at diagnosen hans var mentalt tilbakestående.
MENTALT TILBAKESTÅENDE 68 BORDERLINE 76
I 2002 BLE DET I USA ULOVLIG Å HENRETTE MENTALT TILBAKESTÅENDE
MENTAL RETARDASJON BLE DEFINERT I LOVEN SOM IQ PÅ "RUNDT 70"
I 2006, ETTER 20 ÅR PÅ DØDSCELLE, ANKET DAVID LEWIS DOMMEN
La oss si at man tester en person og får en IQ på 70,
da er vedkommende på grensen. Hvis du får en lavere score,
er du "tilbakestående". Men det gjøres ikke slik.
Du ser på resultatet, og du ser på alle andre data.
Du ser på hvor tilpasningsdyktig personen er,
og så legger du alt sammen for å se
om det underbygger en diagnose på mental retardasjon.
En del kan gjøre det, en annen ikke.
Noe kan du være sikker på, noe annet ikke.
Og det er det striden står om i rettssalen.
Jeg sier at mine tester viser at han har en IQ på 69,
og aktoratet sier:
"Vi har utført fire-fem tester
som ga resultater på 75-80, så det kan ikke stemme."
Det er fordi de ikke har utført de riktige testene.
De har ikke blitt utført av rett person,
og ble ikke foretatt under rette omstendigheter.
Det ble mine.
Jeg tror rettssystemet er tilrettelagt for at de som har vært gjennom rettsprosessen,
blitt funnet skyldig og dømt til døden, skal henrettes, samme hva.
SIKTEDE VISER FULL FORSTÅELSE AV RETTSPROSEDYREN
Hvis dommeren hadde blitt overbevist om at David var mentalt tilbakestående,
tror jeg det automatiske utfallet ville være å frafalle dødsstraffen
og omgjøre den til livstid i fengsel uten mulighet for løslatelse.
Uansett, de kom fram til at vi ikke kunne bevise vår påstand.
JURYEN FANT AT LEWIS BEGIKK DRAPET MED OVERLEGG
Han er fortsatt der, så noen må ha appellert for det.
Men de la til grunn at vi ikke hadde tilstrekkelige beviser
for at han var mentalt tilbakestående.
Hvis dommen hadde blitt livstid uten løslatelse,
tror jeg det hadde vært greit for familien. Hvis det var det juryen og dommeren
besluttet var den beste dommen for ugjerningen.
Jeg tror ikke noen av oss ønsker at mannen skal dø.
Rettferdigheten må skje fyllest.
Jeg heter David Ruby.
Jeg er Myrtle Rubys nevø.
Hun vokste opp i området.
Vi gikk alle i kirken sammen, til Falvey metodistkirke.
Da det skjedde, hadde tante Myrtle nettopp flyttet tilbake fra St. Louis.
Min mor ringte meg.
Noen hadde brutt seg inn i tante Myrtles hus.
Hun kom hjem fra kirken, huset var selvsagt mørkt.
Da hun kom inn i huset, skal hun ha skremt vedkommende
slik at han bare skjøt og drepte henne.
Jeg kan fortsatt ikke forstå det.
Tante Myrtle var gammel. Hvorfor kunne han ikke bare si:
"Beklager, nå skal jeg gå ut av huset ditt."
Hun kunne jo ikke ha gitt ham juling.
Hvis han ville stjele noe, kunne han ikke bare ha tatt det og dratt?
GJØR DETTE TIL MINNE OM MEG
Jeg vet at søskenbarna mine fortsatt sliter med det.
Hvordan kan de unngå det?
De ble sønderknust. Det ville ha sønderknust ethvert barn,
uansett hvor gammel du er.
Det er din mor.
Da jeg ble født, hadde min mor en vanskelig fødsel.
Det førte til at jeg ble mildt tilbakestående.
Jeg har vanskelig for å lære.
På skolen brydde jeg meg ikke om det.
Det er ikke det at han er mentalt tilbakestående som er problemet,
problemet er at han er en fare for samfunnet.
Enten han var fullstendig gæren eller en åndsfrisk person,
spiller det ingen rolle for meg.
For vi vil sperre inne folk som er en fare for samfunnet.
Uansett, jeg kjøper det ikke.
I TEXAS KAN SIKTEDE PERSONER BARE IDØMMES DØDSSTRAFF
HVIS DE ANSES Å VÆRE EN FARE FOR SAMFUNNET
VED STRAFFEUTMÅLINGEN BLIR OGSÅ TIDLIGERE LOVBRUDD VURDERT
Da de fortalte at Mr. Lewis var den mistenkte,
tenkte jeg: "Hvorfor er denne mannen fortsatt på frifot?"
David Lewis var kjent for å begå innbrudd.
Og han var kjent for narkotikamisbruk og tyverier.
Han hadde et kriminelt rulleblad.
Jeg er betjent Ruben Gonzales. Jeg jobber i Oyster Creek-politiet.
TO MÅNEDER FØR DRAPET PÅ MYRTLE RUBY
ETTERFORSKET GONZALES ET VOLDELIG INNBRUDD I FREEPORT
Den 1. september 1986
mottok jeg en melding om knivstikking i blokk 1500 på Avenue F.
Jeg kan huske at det var fint vær den kvelden.
Knivstikkingen skjedde under et innbrudd i en bil.
Den fornærmede observerte den mistenkte mellom bilene.
Han observerte sin kones veske foran siktede. Bildøren var åpen.
Og da den fornærmede kjeftet på den mistenkte,
reiste den mistenkte seg og knivstakk ham i magen.
Jeg parkerte her, på akkurat samme sted.
Politibetjenten hadde parkert bak kjøretøyene,
og ambulansen sto like bak ham.
Jeg håper her ikke er en hund.
Etter at jeg hadde fullført de første undersøkelsene her ved huset,
begynte jeg å gå rundt i nabolaget
for å snakke med folk, gi dem beskrivelsen av mannen
og høre om de kunne huske å ha sett vedkommende.
Men beskrivelsen kunne passe mange mennesker.
Men så, cirka to dager senere,
fikk jeg en telefon fra Mr. A.L. Thompson angående knivstikkingen.
MR. A.L. THOMPSON VAR DAVID LEWIS' ONKEL
Dette er meg sammen med søsknene mine.
A.L., meg, søsteren min og broren min Danny.
Jeg smiler ikke på det bildet fordi jeg sitter ved siden av A.L.
Sønnen min forgudet den mannen.
Han fulgte i hans fotspor.
David var kanskje 10-12 år.
A.L. kunne sitte og skryte av at han hadde gitt en mann juling,
at han hadde knivstukket en mann, eller skutt en mann.
Han gjorde aldri noe slikt, men sønnen min trodde han gjorde det.
Og jeg antar han trodde at det var greit.
Broren min kunne ha hjulpet ham.
Men i stedet for å velge riktig vei, valgte han feil vei.
Han lærte ham ting han ikke burde ha lært ham.
Siden David ikke var mentalt skikket...
...til å forstå hvilke konsekvenser ting kunne få,
og siden A.L. kunne slippe unna med alt, trodde han at det var ok.
Min sønn har alltid fått skylden for alt, enten han gjorde det eller ei.
Alltid!
Han har havnet i fengsel for ting som jeg vet at han ikke gjorde.
Ting jeg vet min bror A.L. gjorde.
Derfor spurte jeg hvem han var sammen med da han gjorde det han gjorde.
Han sa at ingen var med ham.
Jeg håper at han en dag vil fortelle meg sannheten om den kvelden.
Men min bror A.L. prentet inn i ham at man ikke skal sladre.
Du sladrer ikke på noen. Punktum.
Det var politiet som fikk telefonen, og det kom helt uventet.
Jeg kjente ikke Mr. Thompson.
Jeg kunne faktisk ikke få ham til å oppgi adressen sin.
Han fortalte bare at nevøen hadde kommet til boligen hans, at han svettet voldsomt og var sliten,
og at han hadde litt blod på hånden.
Og han fortalte Mr. Thompson at han hadde knivstukket noen.
Med den informasjonen han ga meg, som jeg undersøkte,
hadde jeg nok til å pågripe Mr. Lewis og arrestere ham.
David ville ikke snakke i starten.
Jeg leste opp rettighetene hans for ham, slik at han visste
at jeg ville snakke med ham om det. Men han ville ikke gi meg noe særlig informasjon.
Jeg sa: "La meg si deg hva som skjedde, og så sier du om det var deg."
Jeg ga ham hendelsesforløpet for ugjerningen.
TOK EN DAMEVESKE
"Dette skjedde. Dette er deg. Du stakk. Du løp til din onkel..."
ETT KNIVSTIKK I MAGEN
"Du svettet, var sliten, hadde blod på hånden."
Den eneste knivstikkingen i Freeport den kvelden.
FLYKTET TIL FOTS
Jeg sa aldri at han gjorde det. Jeg sa aldri at han ikke gjorde det.
"Det er opp til deg å fortelle hva som skjedde."
Jeg vil høre din versjon.
Men han bare så på meg og sa "ok". Det var det hele.
Han sa han ikke ville si noe mer.
For meg var det at han sa "ok" en tilståelse.
DAVID LEWIS SKJØT MYRTLE RUBY
MENS HAN VENTET PÅ RETTSSAK FOR KNIVSTIKKINGSSAKEN I FREEPORT
SENERE TILSTÅELSER I FORBINDELSE MED KNIVSTIKKINGEN
BLE BRUKT MOT LEWIS UNDER DRAPSSAKEN
Da jeg fikk vite at politiet
hadde brukt en tilståelse fra en urelatert knivstikking,
som den siktede skulle ha begått før han kom til Angelina County,
kan jeg ikke si annet enn at jeg ble rasende.
Jeg ble veldig sint.
Tilståelsen ble notert på et tidspunkt
da jeg allerede hadde blitt utnevnt som David Lewis' advokat...
TILSTO KNIVSTIKKING TRE MÅNEDER FØR DRAPET
Jeg var registrert som hans advokat.
Loven krever at hvis man skal bruke en tilståelse som er registrert
etter at siktede er tildelt advokat,
så må tilståelsen godkjennes av den siktedes advokat.
FORKLARINGER BRUKT I DRAPSSAKEN
Jeg ble ikke informert om at de hadde vært her.
Jeg ble ikke informert om at de var her for å få en tilståelse. FORSVARER HEVDER TILSTÅELSEN ER UGYLDIG
Tilståelsen ble brukt som bevis, og jeg kan ikke tro noe annet enn
at det påvirket juryens syn på ham som en framtidig trussel.
JURY INFORMERT OM KNIVSTIKKING
For hvis du har en voldelig hendelse i den siktedes liv,
kan det være en indikasjon på hva de er i stand til å gjøre,
og hva de kan gjøre i framtiden.
Men hvis du har en annen voldelig handling som er urelatert,
er det mye lettere for en jury å se for seg
at denne personen vil utgjøre en framtidig fare for samfunnet,
og dermed svare bekreftende på spørsmålet.
DAVIDS TILSTÅELSER I DEN URELATERTE SAKEN BLE GODKJENT SOM GYLDIG BEVIS
I DRAPSSAKEN
JURYEN ANSÅ AT DAVID VAR EN FARE FOR SAMFUNNET
OG DØMTE HAM TIL DØDEN
NITTI DAGER ETTER DET FØRSTE INTERVJUET MED LEWIS
INNVILGET JUSTISDEPARTEMENTET I TEXAS ET NYTT INTERVJU
1. september 1986 mottok jeg melding om en knivstikking...
Den fornærmede kom ut og observerte vedkommende mellom bilene.
Den mistenkte reiste seg og stakk ham i magen.
Ja, ja.
Det ble brukt mot meg i rettssaken.
Jeg ranet et annet hus.
En lå og sov på sofaen, og så kom han ut
og gikk rundt på baksiden av bilen.
Alt jeg kunne gjøre, var å dra opp kniven og stikke ham.
Så løp jeg derfra.
Jeg var et voldelig råskinn
som ikke brydde seg om noen andre enn seg selv.
Da min mor spurte, sa jeg at det ikke var meg,
at jeg ikke visste noe om det.
Og så...
Jeg tror det var i 2008 eller 2009,
fortalte jeg henne at det var jeg som gjorde det.
Det er nok en av grunnene til at hun ikke besøker meg lenger.
Fordi jeg løy til henne, jeg skuffet henne.
Hun tar denne ugjerningen så tungt,
så jeg ville ikke fortelle henne om den andre.
Til slutt måtte jeg det.
Det var for mye å bære på, jeg måtte få det ut.
A.L. skrøt av at han hadde gitt en fyr juling...
David var ikke i stand til å tenke over hvilke konsekvenser ting ville få.
A.L. slapp unna med alt, så han trodde vel at det var ok.
Ja, det stemmer nok. Jeg vokste opp med mye dårlig innflytelse.
Alkoholikere, marihuanarøykere...
Det påvirker deg, men det unnskylder ikke handlingene mine.
Jeg gjorde det. Jeg er skyldig.
A.L. var mitt store idol, helten min.
Han var den ultimate banditten, det jeg ønsket å bli.
Det var vel derfor jeg ble et råskinn, en banditt, en bølle.
Han var en banditt, kjørte motorsykkel. En tøffing.
Han verken stjal eller drepte, han gjorde ikke noe slikt.
Jeg var en tyv da jeg var en liten unge.
Jeg stjal i butikker, jeg stjal godteri og sånt.
Jeg kunne gå inn i en butikk og se noen tennissko,
og så tok jeg dem bare på meg og gikk ut, fordi jeg ville ha dem.
Mens etterforskningen pågikk, fikk jeg en telefon fra Mr. A.L. Thompson.
Han fortalte at nevøen kom til boligen hans,
og at han hadde sagt til Mr. Thompson at han hadde stukket noen.
Jeg visste ikke at han sladret til politiet.
La meg si deg noe.
I fengsel vil du overhodet ikke være kjent som en tyster.
Ikke i det hele tatt.
Det er verre enn å ha forgrepet seg på barn.
Men onkelen din tystet på deg.
Jeg vet det, det gjør meg vondt.
Resultatene fra undersøkelsene de utførte den gangen, gjorde det tydelig
at diagnosen hans var mental retardasjon.
Det skjer ofte at diskriminering og myter og misforståelser
står i veien, særlig i straffesaker.
Når det gjelder en som Mr. Lewis, som er mentalt tilbakestående,
er spørsmålet om han forstår hvilke rettigheter han har,
om han kan gjøre et gjennomtenkt valg om å gi avkall på sine rettigheter
og avgi forklaring.
Ja, det er for sent å bruke det nå.
De sier jeg ikke er tilbakestående, så da er jeg vel ikke det.
Det betyr ingenting for rettsapparatet, dommerne eller delstatsadvokaten.
Har de bestemt seg for å ta deg, så tar de deg.
Og jeg forstår selvsagt det, for jeg er skyldig.
Var jeg i deres stilling, hadde jeg tenkt det samme.
Når det kommer til forbrytelser og det å være en morder,
har du ingen unnskyldning.
Du vet hva du gjør.
Jeg var tilbakestående, men visste hva jeg gjorde.
Ja, jeg er mentalt tilbakestående, og jeg var full og ruset på sopp,
men spiller det egentlig noen rolle?
Jeg løsnet på avtrekkeren og drepte noen.
Og jeg kan aldri gi det livet tilbake.
Ikke engang det å ta mitt liv kan gi det livet tilbake.
ADVOKATEN STÅR FAST VED AT DAVID IKKE ER MENTALT I STAND TIL
Å REPRESENTERE SEG SELV SKIKKELIG