Jeg ved ikke, hvad der er værst.
At blive henrettet eller at tilbringe resten af sit liv i fængsel.
Jeg er bare i limbo lige nu.
Håbet er ude, når først man er her.
Når man er skyldig, må man acceptere det.
SIDEN GENINDFØRELSEN AF DØDSSTRAFFEN I USA I 1976
ER OVER 8.000 PERSONER BLEVET IDØMT DØDSSTRAF FOR MORD
DETTE ER HISTORIEN OM DØDSGANGENS FANGE NUMMER 999866
Hvis man har tænkt på at tage nogens liv, bør man virkelig tænke sig godt om.
Der er store hjertesorger i vente, når man går den vej.
Du tror måske, du er rå,
men du er virkelig intet værd, hvis du er en morder.
Du er intet værd.
EN ORIGINAL SERIE FRA NETFLIX
Jeg gik hen og affyrede et skud, og så et skud til, da jeg kom tæt på.
Hun blev skudt i kinden, og kuglen stoppede i kæben.
Jeg jagtede ham om bag et skrivebord og stak ham omkring 25 gange.
Jeg kunne ikke fatte, at jeg lige havde myrdet nogen.
Det angrer jeg ikke.
Jeg begyndte at stikke fyren på sofaen.
ERKLÆRET TILREGNELIG
Denne vej hedder US 69. Vi kører mod nord og er lige ved Lufkin.
Lige ved Angelina County nordlige kant.
TIDLIGERE VICESHERIF
For 32 år siden...
...næsten helt præcist, omkring kl. 8.05...
Jeg skyndte mig af sted i denne retning...
...hen til gerningsstedet heroppe.
Når man får den slags opkald, kører adrenalinen.
Man har ikke brug for sin morgenkaffe den dag.
Man stiller ikke spørgsmål. Man sætter sig bare ind i bilen og reagerer.
Alle mand på dæk.
Vi er på vej hen mod udkanten af den lille by Wells.
Den er som mange andre byer i det østlige Texas.
Befolkningstallet var langt under 1.000 dengang.
LEDER DU EFTER SVAR PÅ LIVETS SPØRGSMÅL? VI FINDER DEM SAMMEN
WELLS BEDSTE DOUGHNUTS
Alle kender hinanden.
Vejret er nærmest fuldstændig, som det var den dag.
Efterårsvejr. Jagtsæson.
I 1986 SKØD OG DRÆBTE DAVID LEWIS 74-ÅRIGE MYRTLE RUBY
I FORBINDELSE MED ET INDBRUD
HAN BLEV DØMT TIL DØDEN I 1987
OG SIDDER STADIG PÅ DØDSGANGEN OVER 30 ÅR SENERE
Vi flyttede meget, da jeg var barn. Texas, Chicago.
Mor, far, stedfædre...
Ikke nogen kernefamilie.
Jeg blev ofte rykket op med rode.
Jeg fik ikke meget opmærksomhed. Jeg fik frie tøjler, så jeg blev et vildt barn.
Jeg havde en attitude, som om jeg var ligeglad.
Ingen bekymrede sig om mig, så hvorfor skulle jeg?
Jeg ville gøre, som det passede mig, og det var sådan, jeg levede mit liv.
Mit navn er David Lewis. Jeg er 52 år.
Jeg har siddet her i lidt over 30 år.
Jeg blev smidt ud hjemmefra, da jeg var 16, og jeg boede på gaden.
Den eneste måde, jeg kunne forsørge mig, var ved at blive tyv.
Ingen ville hyre en dreng på 16 år uden uddannelse eller kvalifikationer.
Så jeg stjal. Jeg tog bare, hvad jeg ville have.
Jeg tror, jeg var 21 år. 20 eller 21 år, da jeg flyttede til Lufkin.
Det er en lille by ude på landet.
Jeg plejede at drikke. Jeg var alkoholiker.
Jeg røg også hash.
Jeg tog syre, piller, svampe. Alt, hvad jeg kunne blive høj på,
men da jeg først havde smagt marihuana, var jeg på den. Jeg var forelsket.
Det hjalp mig med at flygte fra livets realiteter og fik mig til en anden verden
og en anden sindstilstand, hvor jeg kunne komme væk fra det hele.
Da jeg blev ældre, blev det mere til alkohol.
Da jeg blev dranker, var jeg ligeglad med alt.
Jeg gjorde, hvad jeg havde lyst til.
Jeg tog mig ikke af konsekvenserne.
Mine venner og jeg blev ofte længe ude for at drikke og ryge,
og så besluttede vi bare at tage ud at røve noget.
Det var det, unge drenge gjorde dengang.
Huse og butikker. Hvad vi nu kunne komme ind i.
Når man bor på gaden, må man gøre, hvad man kan for at overleve.
Den dag gik nogle venner og jeg ned til en spiritusforretning.
Vi købte nogle øl og bestemte os for at tage ud at fiske.
Mens vi fiskede, fandt jeg nogle svampe.
Jeg spiste svampene og drak øllen, og sidst på dagen var jeg godt stiv.
De afleverede mig hos min bedstefar i Lufkin.
Jeg sad og ventede på ham, for vi skulle ud på jagt den aften,
og han var længe om at dukke op.
Da det blev mørkt, tog jeg geværet for at gå på jagt alene.
Jeg gik forbi bag fru Rubys hus,
og jeg ville skyde genvej gennem baghaven og gå ned til en bæk bag hendes hus.
Hjorte og andet vildt holder ofte til der om aftenen.
Jeg kunne se badeværelsesvinduet stå åbent.
Jeg kan ikke se en bil nogen vegne.
Jeg klatrede ind gennem badeværelsesvinduet.
Jeg stod ved døren ud til gangen. Gangen førte i to retninger.
Mod venstre kom man til køkkenet og mod højre til et par soveværelser.
Jeg gik ind i soveværelset og fandt et geværstativ.
Jeg tog geværerne og rullede dem ind i et lagen.
Da jeg gik ud, gik nogen gennem en dør ud til gangen fra stuen.
Jeg kunne se omridset.
Jeg løftede bare geværet og... bang.
Hun vendte sig nærmest mod mig og udstødte et højt skrig.
Jeg slog hende oven i hovedet med geværløbet.
Så tændte jeg lyset og så, hvem det var.
Hold nu op...
Jeg troede, huset var tomt. Jeg troede ikke, der var nogen.
Jeg var i chok. Jeg tænkte ikke engang.
Jeg tog bilnøglerne og geværerne og tog af sted.
Jeg efterlod bilen parkeret ved motorvejen.
Jeg sad i min bedstefars campingvogn og røg og drak kaffe og skulle til at gå,
da politiet kørte ned ad motorvejen.
Jeg vidste, at de ledte efter mig, og at de allerede havde fundet fru Ruby.
Det havde regnet tidligere, og jeg havde efterladt fodspor på stien i skoven
hele vejen op til min bedstefars campingvogn.
Min bedstefars kæreste åbnede døren, og så snart en af efterforskerne så mig,
sagde han til de to politibetjente: "Jeg tror, vi har fundet ham."
De tog mig med til stationen til afhøring, og jeg blev ved med at benægte det,
men så snart de prøvede at blande min bedstefar ind i det,
tilstod jeg og sagde omsider, at jeg havde gjort det.
Han havde intet med det at gøre.
Jeg tænkte, at jeg ville sidde længe i fængsel. Måske 30 eller 40 år.
Jeg fik en advokat, og han sagde, at de gik efter dødsstraf.
Jeg spurgte: "Hvad? Hvad er dødsstraf?"
Det fortalte han mig, og jeg tænkte: "Nå..."
Jeg tænkte slet ikke på dødsstraffen, da jeg var fri.
Jeg vidste slet ikke, vi havde det.
Jeg lukkede ned for alle tanker om forbrydelsen, indtil jeg sad i en celle...
...og begyndte at tænke på det, jeg havde gjort,
og det, der gik mig i møde, og så brød jeg sammen.
Da jeg kom på dødsgangen, lukkede jeg det ude.
Jeg så ikke rigtig mine handlinger i øjnene før 2004,
og så slog det mig virkelig.
Jeg tog ansvaret for det.
Hvad der end sker, så accepterer jeg det.
Hvad enten det bliver livstid eller henrettelse, accepterer jeg det.
Hvad er der at gøre, når man er skyldig?
Man kan hverken håbe eller bede, når man er skyldig.
Her er kassen med beviser fra David Lee Lewis' retssag
tilbage i 1986.
Jeg har ikke set det meste af det her siden...
...den dag.
Her er brillerne, som fru Ruby havde på, da hun gik hjem den aften.
Det højre glas og den højre brillestang mangler.
Hun havde dem stadig halvvejs på, da jeg nåede frem til gerningsstedet.
Der blev affyret et skud.
Det gik igennem sådan cirka her.
Det ramte hende i øjenkrogen.
Man er ofte nødt til at holde det fysiske ved sådan et gerningssted på afstand.
Hvis man kan.
Man prøver at gøre sit arbejde og dokumentere og klargøre alt.
Selvfølgelig tænker man altid fremad til retssagen,
hver eneste gang man er i sådan en situation.
Og...
...så tænker man på det senere.
Jeg tror, vi først fik et stort gennembrud, da vi fandt fodsporene.
Afstøbning af et skoaftryk.
Det er en ret god afstøbning.
Hæl, tå, sål.
Især når man kan sætte den sammen med den sko, der satte det.
Det her blev fundet bagest i huset ikke langt derfra, hvor han kom ind.
Så begyndte det at falde på plads.
Da vi nærmede os boligen, hvor Lewis blev pågrebet,
fandt de skoene, der passede til aftrykkene.
Nogle gange er det rart at være heldig.
Det er ikke så godt som et fingeraftryk, men det er et meget stærkt indicium.
En tyv er en tyv er en tyv.
Jeg vil ikke være bibelsk, men jeg kan stadig huske noget fra den liste
om noget med at stjæle og "du må ikke".
Man går ind med en hensigt om bare at begå en forbrydelse på deres ejendom...
...og noget går frygteligt galt, og nogen dør.
Det springer hele vejen op
forbi alle graderne af forbrydelser og helt op til toppen.
Den forbrydelse, vi betragter som mest forkastelig, er mord.
Havde han tænkt sig at dræbe nogen, da han tog derhen?
Nej. Det vil man aldrig kunne overbevise mig eller nogen anden om.
Døde nogen, fordi han var et sted, han ikke burde have været?
Ja, og et uskyldigt menneske mistede livet.
Se på det. Vi har omkring 30 år med...
...frem og tilbage...
...og liv revet i stykker.
Både udenpå og indeni.
Der er plads til det hele her på bordet.
I netop Davids sag var der utroligt mange beviser på hans skyld.
De havde hans tilståelser, og de fandt bevismateriale fra indbruddet
på hans bopæl.
Anklageren fremsatte, at David Lewis vidste og forstod...
FORSVARSADVOKAT
...hvad han gjorde, da han begik forbrydelsen.
Jeg hedder Jon Anderson. Jeg er født og opvokset i Lufkin i Texas.
Jeg har været advokat her i 34 år,
og jeg var David Lewis' forsvarsadvokat.
Dengang sagen kom for retten, blev nævningene i en sag om dødsstraf
stillet særlige spørgsmål, når straffen skal udmåles.
Et spørgsmål er, om den tiltalte begik forbrydelsen med forsæt.
Det andet spørgsmål er, om den tiltalte vil være til fare for samfundet.
Det er ret unuancerede spørgsmål, som nævningene bliver bedt om at vurdere.
Spørgsmålet om mentale evner og tiltaltes evne til at forstå, hvad han gjorde,
er ikke så indlysende spørgsmål for nævningene.
DEN GENNEMSNITLIGE INTELLIGENSKVOTIENT I USA ER PÅ 98
TEST HAR PLACERET DAVID LEWIS' INTELLIGENSKVOTIENT MELLEM 69 OG 85
HAN ER PÅ GRÆNSEN TIL AT VÆRE UDVIKLINGSHÆMMET
ADVOKAT
Når man har at gøre med en som hr. Lewis, der er mentalt handikappet...
Selv hvis man læser hans rettigheder op for ham,
ved man ikke, om har forstår dem og kan træffe en gennemtænkt beslutning om
at give afkald på dem og udtale sig.
Forsvaret havde et stærkt argument for,
at han ikke vidste og forstod nok til
at kunne komme med en frivillig tilståelse.
JEG GIVER AFKALD PÅ OVENSTÅENDE RETTIGHEDER
FØR OG UNDER MIN AFGIVELSE AF DENNE UDTALELSE
Jeg beder nævningene om at overveje dette,
og tro på de mentale problemer, David havde.
Jeg bad dem om at tænke på hans generelle mangel på indsigt
og besvare spørgsmålene, så han fik livstid og ikke blev dødsdømt.
Min søn blev født i 1965.
Og det var en rigtig hård...
DAVID LEWIS' MOR
...fødsel. Jeg havde veer i 72 timer.
De var nødt til at hive ham ud med en fødselstang.
Det beskadigede hans hjerne og hans øjne.
Jeg var så ung og dum,
så det gik ikke op for mig, før han begyndte i skole.
PRIVAT BEBOELSE
Mit navn er Linda Lewis, og jeg er Davids mor.
Jeg var næsten 18 år, da jeg fik ham.
Det her er David i skolen.
Han er sådan en sød lille fyr.
Han leger med sin bold i parken. Han jagede altid efter den bold.
Jeg kan se ham for mig. Et lille myr, der stolprer rundt.
Han og Linda ved juletid.
Han var en rigtig mors dreng.
Han er min førstefødte.
Han er min lille skat.
Det er han stadig.
Hvor gammel han end bliver, hvad end han gør, vil han altid være min lille skat.
Jeg vil altid elske ham højt.
Når han havde lektier for, kunne man ikke få ham til at forstå det.
Man kunne sidde med ham og forklare det og vise det igen og igen,
og han forstod det bare ikke.
Jeg vidste, at han var meget genert.
Han var reserveret over for andre børn.
Men jeg troede ikke...
Jeg tror ikke, jeg rigtig forstod, hvad der var med ham,
før han kom på privatskole.
Efter omkring tre måneder fortalte de mig, at de ikke kunne gøre noget for min søn.
De ville have mig til at få hans mentale evner undersøgt.
Da fandt jeg ud af, at han havde problemer.
Der var ikke noget, jeg kunne gøre ved det.
Jeg kunne bare forsøge at undgå ballade og prøve at lære ham om godt og ondt.
For det meste klarede jeg det ret godt.
Alle tror, han er et uhyre, men det er han ikke.
Han er et meget kærligt og omsorgsfuldt menneske.
TILTALE REJST FOR MORD
"David Lee Lewis blev dømt til døden tirsdag aften..."
TIDLIGERE JOURNALIST
"...af nævninge, der tidligere kendte ham skyldig i mordet på Myrtle Ruby, 74 år."
Det er længe siden.
Han er stadig i live 30 år senere. Det er det utrolige ved det.
Jeg hedder Rhonda Oaks. Jeg var journalist hos Lufkin Daily News.
Det var jeg i over 20 år.
Jeg er født og opvokset i Lufkin i Texas,
og jeg er stolt af at være den syvende generation, der bor i Angelina County.
Det har altid været et lille og tæt knyttet samfund.
Folk er dybt religiøse, så man stoler på alle.
Sådan en forbrydelse minder en om, at man ikke altid kan stole på alle.
"Ifølge sheriffen blev fru Ruby dræbt af et skud i hovedet med en .22-riffel.
Fru Ruby blev tilsyneladende dræbt, da hun overraskede en tyv,
da hun vendte hjem fra kirken omkring kl. 21.00."
Der blev sjældent begået sådanne forbrydelser.
Det var chokerende, så det tiltrak meget opmærksomhed.
Man forventer bare ikke at se den slags forbrydelse.
Nævningene tog det meget alvorligt og fokuserede på,
om han var mentalt handikappet eller ej. De vidste, han var skyldig.
De lyttede virkelig til begge parter i sagen
og forsøgte at træffe en upartisk afgørelse.
Når jeg ser tilbage, synes jeg ikke, han virkede særlig angrende.
Jeg tror, at en mentalt handikappet person kan finde på at bryde ind og stjæle våben.
Måske kan man endda finde på at slå nogen ud med geværet eller sådan noget.
Men når man vælger at skyde nogen i ansigtet, er det ikke mentalt...
En mentalt handikappet person vil for det meste bare flygte.
Det valgte han ikke at gøre,
og han valgte at tage hendes liv.
Jeg mener, at det placerer ham i en kategori af forbrydere,
som vi ikke så mange af i det østlige Texas.
Jeg tror, han handlede med koldt blod.
Folk tror, at en diagnose som udviklingshæmmet
er ligesom et røntgenbillede af en brækket arm.
SPECIALIST
Man kan se bruddet og se, at det er en brækket arm.
Sådan er det ikke med udviklingshæmning.
Det er en diagnose i bevægelse. Den ændrer sig.
Der er en del diskrimination, myter og misforståelser, som kommer i vejen.
Især i strafferetten.
FORSVAR AF KLIENTER MED UDVIKLINGSHÆMNING
Jeg hedder dr. Richard Garnett.
Jeg har arbejdet med handikap siden omkring 1968.
Jeg blev indblandet i David Lewis' sag i 2006, da jeg blev bedt om
at se på hans papirer og alt deres materiale...
NÆSTEN EVNESVAG
...fra tidligere vurderinger fra skoler og psykologer og så videre.
SPROGLIGT/INDLÆRINGSHANDIKAP
Med det materiale, der var blevet indhentet om ham, stod det ret klart,
at han havde en diagnose og var udviklingshæmmet.
UDVIKLINGSHÆMMET 68 BORDERLINE 76
I 2002 FORBØD USAS HØJESTERET HENRETTELSE AF UDVIKLINGSHÆMMEDE
UDVIKLINGSHÆMNING BLEV DEFINERET SOM EN IQ UNDER "CIRKA 70"
EFTER 20 ÅR PÅ DØDSGANGEN ANKEDE DAVID LEWIS SIN SAG I 2006
Hvis nu man udfører en test på nogen, og resultatet er 70...
Der går grænsen, og hvis man ligger under, er man "retarderet".
Sådan fungerer det ikke.
Man ser på det samt alle mulige andre data og personens tilpasningsdygtighed,
og man ser det hele som en samlet enhed.
"Taler det for en diagnose som udviklingshæmmet?"
En del gør måske ikke, men en anden del gør,
og en tredje del ved man ikke med og en fjerde slet ikke.
Det er den kamp, man kæmper i retten.
Hvis jeg siger, at min test gav et resultat på 69,
vil anklageren sige: "Staten har udført tre-fire test,
og de ligger altid mellem 75 og 80, så det kan ikke passe."
Det er, fordi de ikke udfører de rigtige test med de rigtige personer.
De er ikke udført under korrekte forhold. Det var mine test.
Jeg tror virkelig, at systemet allerede har sendt personen gennem en retssag
og dømt vedkommende til døden for overlagt mord, og så gør vi det også.
DEN TILTALTE HAR EN RATIONEL FORSTÅELSE AF RETSSAGEN MOD HAM
Hvis dommeren var blevet overbevist om, at David har et indlæringshandicap,
så tror jeg, at den automatiske reaktion ville være at forbigå dødsstraffen
og ændre den til livstid uden mulighed for prøveløsladelse.
Men det blev afgjort, at vi ikke havde tilstrækkelige beviser.
NÆVNINGENE AFGJORDE, AT LEWIS BEGIK MORDET MED OVERLÆG
Han er der stadig, så der må have været yderligere anker,
men vores sag var ikke stærk nok til at bevise, at han var udviklingshæmmet.
Hvis livstid uden mulighed for prøveløsladelse var dommen,
tror jeg, at familien ville have det fint med det.
Hvis nævningene og dommeren mente, at det var den bedste løsning.
Jeg tror ikke, at nogen af os ønsker...
MYRTLE RUBYS NEVØ
...at han skal dø for enhver pris.
Retfærdigheden skal ske fyldest.
Jeg hedder David Ruby.
Jeg er Myrtle Rubys nevø.
Hun voksede op i området.
Vi gik alle sammen i kirke sammen i Falvey-metodistkirken.
Da det med tante Myrtle skete, var jeg lige flyttet tilbage fra St. Louis,
og jeg blev ringet op af min mor.
Nogen var brudt ind hos tante Myrtle.
Hun kom hjem fra kirken, og det var selvfølgelig mørkt.
Hun forskrækkede ham åbenbart, så han skød og dræbte hende bare.
Det giver stadig ingen mening.
Tante Myrtle var ældre, hvorfor sagde han ikke bare: "Undskyld, jeg går igen nu."
Hun ville jo ikke ligefrem banke ham.
Hvis han ville stjæle noget, hvorfor tog han det ikke bare?
GØR DETTE TIL IHUKOMMELSE AF MIG
Jeg ved, at det stadig plager mine fætre og kusiner.
Hvordan kunne det ikke det?
Det knuste dem, og det ville knuse ethvert barn, ligegyldigt hvor gammel man er.
Det er ens mor.
Da jeg blev født, havde min mor svært ved at føde mig.
Det gjorde mig lettere udviklingshæmmet.
Det er derfor, jeg lærer langsomt.
Jeg var ret ligeglad med skolen.
Min mening om det er,
at hans mentale evner ikke er problemet. Hans trussel mod samfundet er problemet.
Hvad enten han var komplet vanvittig eller ved sine fulde fem,
er det ikke det afgørende for mig,
for vi vil gerne fjerne dem, der udgør en trussel, fra samfundet.
Men under alle omstændigheder tror jeg den ikke på det.
I TEXAS KAN MAN KUN FÅ DØDSSTRAF,
HVIS MAN MENES AT VÆRE TIL FARE FOR SAMFUNDET
DEN TILTALTES TIDLIGERE KRIMINELLE ADFÆRD PÅVIRKER STRAFUDMÅLINGEN
Da de sagde, at hr. Lewis var mistænkt...
...spurgte jeg mig selv, hvorfor han stadig var på fri fod.
David Lewis var kendt for indbrud.
Han var også kendt for at bruge euforiserende stoffer og tyveri.
Han havde tidligere begået kriminalitet.
Jeg hedder Ruben Gonzales, og jeg arbejder for politiet i Oyster Creek.
POLITIET I OYSTER CREEK
TO MÅNEDER FØR MORDET PÅ MYRTLE RUBY
EFTERFORSKEDE GONZALES ET VOLDELIGT RØVERI I BYEN FREEPORT
Den første september 1986
blev jeg ringet op vedrørende et knivstikkeri i blok 1.500 på Avenue F.
Jeg kan huske, at himlen var klar.
Knivstikkeriet fandt sted under et røveri af en bil.
Sagsøgeren så den mistænkte mellem bilerne og så hans kones taske.
Den stod foran ham med åben bildør.
Da sagsøgeren råbte ad den mistænkte,
rejste den mistænkte sig og stak ham i maven.
Jeg parkerede det samme sted.
Betjenten holdt parkeret bag bilerne.
Ambulancen holdt lige bag ham.
Jeg håber ikke, der er en hund.
Efter jeg havde undersøgt huset, gik jeg ud i kvarteret.
Jeg talte med forskellige beboere og gav dem en beskrivelse
for at se, om de kunne huske noget i den retning.
EFTERFORSKER
Men den beskrivelse passede på rigtig mange.
Et par dage senere ringede A.L. Thompson mig op vedrørende knivstikkeriet.
A.L. THOMPSON VAR DAVID LEWIS' ONKEL
Det her er mig, mine to brødre og min søster.
A.L., mig, min søster og Danny, min bror.
Jeg smiler ikke på dette billede, for jeg sidder ved siden af A.L.
Min søn forgudede den mand.
Han fulgte lige i hans fodspor.
David var et sted mellem 10 og 12 år.
A.L. sad altid og blærede sig med, at han havde banket en mand,
stukket en anden ned og skudt en tredje og alt sådan noget.
Han havde aldrig gjort noget af det, men det troede min søn, han havde.
Han mente vel bare, at det var i orden.
Min bror kunne have hjulpet ham,
men han gik i den forkerte retning.
Han lærte ham noget, han ikke skulle have lært ham.
Da David ikke var i stand til...
...at overveje konsekvenserne,
og A.L. slap af sted med alt, troede han vel, at det var i orden.
Min søn har altid påtaget skylden for alt, hvad enten han gjorde det eller ej. Altid!
Han har været i fængsel for noget, som jeg ved med sikkerhed, at han ikke har gjort.
Jeg ved, at min bror A.L. gjorde det.
Det var derfor, jeg spurgte, hvem var med ham, da han gjorde det.
Han sagde, der ikke var andre.
Jeg håber stadig, at han en dag vil sige sandheden om den aften.
Men min bror A.L. lærte ham, at man aldrig må sladre.
Man stikker ikke nogen. Punktum.
Opkaldet kom ud af det blå.
Jeg kendte ikke hr. Thompson. Han ville faktisk ikke engang afsløre sin adresse.
Han sagde bare, at hans nevø var kommet hjem til ham. Han svedte kraftigt og var træt
og havde en lille smule blod på hænderne.
Han sagde til hr. Thompson, at han havde stukket nogen ned.
Efter jeg undersøgte de oplysninger, han gav mig,
var det godt nok til at pågribe og anholde hr. Lewis.
I starten ville David ikke sige noget.
Jeg læste hans rettigheder op for ham for at sige, at jeg talte i henhold til dem.
Han ville virkelig ikke sige særlig meget.
"Jeg fortæller, hvad der skete, og så siger du, om det var dig."
Jeg fortalte ham forbrydelsens handlingsforløb.
TOG EN KVINDES TASKE
"Dette skete. Det her er dig. Du flygtede og løb hen til din onkel."
STAK EN GANG I MAVEN
"Du svedte, du var træt, og du havde blod på hænderne."
Det var den eneste knivepisode den aften.
EN KNIV OG FLYGTEDE TIL FODS
Jeg sagde aldrig, at han gjorde det, eller at han ikke gjorde det.
"Nu er det op til dig, om du vil sige, hvad der skete. Jeg vil høre din version."
Det eneste, han sagde, da han så på mig, var "fint".
Han sagde, han ikke ville sige mere. Fint.
Da han sagde "fint", mener jeg, at det var en tilståelse.
DAVID LEWIS SKØD MYRTLE RUBY,
MENS HAN VENTEDE PÅ RETSSAGEN FOR KNIVSTIKKERIET I FREEPORT
SENERE TILSTÅELSER AF DEN FØRSTE FORBRYDELSE
BLEV BRUGT MOD LEWIS I DRABSSAGEN
Jeg hørte, at politiet...
ADVOKATKONTOR
...havde taget en tilståelse af et helt andet knivstikkeri,
som efter sigende blev begået af tiltalte, inden han kom til Angelina County.
Rasende er nok det tætteste, vi kommer på mine følelser.
Jeg var enormt vred.
Da han tilstod det, var jeg allerede udnævnt til hans rådgiver.
TILSTOD ET KNIVSTIKKER I FREEPORT
Jeg står til at repræsentere ham.
Loven kræver, at hvis der skal afgives en tilståelse,
efter tiltalte har en rådgiver, skal rådgiveren acceptere det.
TILSTÅELSER I DRABSSAGEN
Jeg fik ikke besked om deres besøg her.
Jeg fik ikke besked om deres planer om at få en tilståelse.
POLITIET FIK TILSTÅELSEN PÅ UPASSENDE VIS
Tilståelsen blev medtaget som bevis, og jeg kan ikke lade være med at tænke,
at det påvirker nævningenes indtryk af, om han vil udgøre en trussel.
NÆVNINGE HØRER OM KNIVSTIK
Hvis man har en begivenhed i en persons liv, der omfatter vold,
kan det måske indikere, hvad vedkommende er i stand til og måske vil gøre igen.
Men hvis man har endnu en voldelig gerning, der ikke er forbundet med det,
kan nævninge meget lettere forestille sig,
at denne person vil være til fare for samfundet i fremtiden
og derfor svare bekræftende på det spørgsmål.
UNDER RETSSAGEN BLEV DAVIDS TILSTÅELSE GODKENDT SOM BEVIS
NÆVNINGENE VURDEREDE, AT DAVID VAR TIL FARE FOR SAMFUNDET
OG DØMTE HAM TIL DØDEN
90 DAGE EFTER DET FØRSTE INTERVIEW
BEVILGEDE TEXAS' STRAFFERETSKONTOR ET NYT
Den første september 1986 fik jeg et opkald om et knivstikkeri.
Sagsøgeren så den mistænkte mellem bilerne.
Den mistænkte rejste sig og stak ham i maven.
Ja.
Det blev brugt mod mig i retssagen.
Jeg røvede et andet hus.
Der lå nogen og sov på sofaen, og vedkommende gik rundt bag om bilen.
Jeg kunne ikke gøre andet end at stikke personen ned, og så løb jeg.
Jeg var en voldelig bølle.
Jeg var ligeglad med alle andre end mig selv.
Da min mor først spurgte, sagde jeg, at jeg ikke kendte noget til det.
Og så...
Jeg tror, det var i 2008 eller 2009...
...at jeg sagde, at det var mig.
Det er nok en af grundene til, at hun ikke kommer og besøger mig længere.
Fordi jeg løj for hende og skuffede hende.
Denne forbrydelse tyngede hende så meget, at jeg ikke ville fortælle om den anden.
Til sidst var jeg nødt til det.
Byrden på mine skuldre var for tung, og jeg måtte have den af.
A.L. sad altid og blærede sig med en mand, han havde banket, og en anden...
David var ikke i stand til at overveje konsekvenserne.
A.L. lod til at slippe godt fra alt, så han troede vel, det var i orden.
Ja, det gjorde jeg nok. Jeg voksede op med en masse dårlig indflydelse.
Alkoholikere og stofmisbrugere.
Det påvirker en, men jeg har ikke nogen undskyldning for mine handlinger.
Jeg gjorde det. Jeg er skyldig.
A.L. var mit idol, min helt.
Han var den ultimative fredløse, ligesom jeg ville være, når jeg blev stor.
Det var vel derfor, jeg blev en bølle. En fredløs, en gangster.
Han var fredløs. En rocker, en hård negl.
Han hverken stjal, røvede eller myrdede. Han gjorde ikke noget af det.
Jeg var allerede en tyv, da jeg var et lille barn.
Jeg stjal slik og sådan noget fra butikkerne.
Hvis jeg så et par gummisko i en butik, ville jeg bare tage dem på og gå igen.
Under efterforskningen modtog jeg et opkald fra A.L. Thompson.
Han sagde bare, at hans nevø kom hjem til ham
og fortalte hr. Thompson, at han havde stukket nogen ned.
Det vidste jeg ikke. Jeg vidste ikke, at han meldte mig.
Jeg skal sige dig noget.
I fængsel vil man aldrig blive kendt som en stikker.
Aldrig nogensinde. Det er værre end at have misbrugt børn.
Men din onkel stak dig.
Det ved jeg. Det er det, der gør ondt.
Med det materiale, der var samlet om ham dengang, stod det ret klart,
at han havde en diagnose som udviklingshæmmet.
Der er en del diskrimination, myter og misforståelser,
som kommer i vejen, især inden for strafferetten.
Når man har en som hr. Lewis, der er mentalt handikappet,
må man spørge sig selv, om han forstår sine rettigheder
og kan træffe en gennemtænkt beslutning om at frasige sig dem og udtale sig.
Det er for sent nu. De siger, jeg ikke er retarderet, så det er jeg vel ikke.
Det er lige meget, hvad retten, dommeren eller anklageren siger.
Hvis de har besluttet sig for at få ram på en, får de ram på en.
Jeg forstår det selvfølgelig godt, for jeg er skyldig.
Hvis jeg var i deres sted, ville jeg have det på samme måde.
Når det handler forbrydelse og om at være morder, har man ingen undskyldning.
Man ved, hvad man laver.
Selv om jeg var handikappet, vidste jeg det.
Ja, jeg er mentalt handikappet, og jeg var fuld og høj på svampe,
men betyder det noget? Jeg affyrede og dræbte nogen.
Jeg kan aldrig give det liv igen.
Ikke engang mit eget liv kan give det igen.
DAVIDS ADVOKATER FASTHOLDER, AT HAN IKKE ER MENTALT I STAND TIL
AT REPRÆSENTERE SIG SELV PÅ NØJAGTIG VIS