Når ting skjer med visse folk de er glad i,
gjør de alt for å fremstille deg som et monster.
Så du får det de mener du fortjener. På den tiden ønsket mange meg død.
Og her sitter jeg 18 år senere.
SIDEN DØDSSTRAFF BLE GJENINNFØRT I USA I 1976,
ER MER ENN 8000 MENNESKER BLITT DØMT TIL DØDEN
DETTE ER HISTORIEN OM FANGE NR. 1036512
Jeg anser meg selv som en jordnær og vanlig person
som forsøker å hjelpe andre, men samtidig forbedre meg selv.
En omgjengelig person.
OGSÅ KJENT SOM BUCHANAN 1036512
Jeg prøver å passe på folk. Jeg har et godt hjerte.
EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Jeg gikk frem og avfyrte et skudd. Jeg gikk nærmere og skjøt igjen.
Kulen gikk inn i kinnet hennes og stoppet i kjeven.
Jeg dyttet ham bak et skrivebord og knivstakk ham rundt 25 ganger.
Jeg kunne ikke fatte at jeg nettopp hadde drept noen.
Jeg angrer ikke.
Jeg begynte å knivstikke ham, jeg stakk fyren i sofaen.
JEFFERSON CITY FENGSEL
DEN 7. NOVEMBER 2000 VAR DEANDRA BUCHANAN INVOLVERT
I EN FATAL SKYTEEPISODE I COLUMBIA I MISSOURI
Jeg ble født i Centreville i Illinois. Det er en del av byen i East St Louis.
Foreldrene mine var unge.
Besteforeldrene på både min mor og fars side var viktige i oppveksten min.
De lærte meg å skille mellom rett...
Skille mellom rett og galt. De prøvde å få meg på rett kjøl.
Faren min var temmelig streng.
Han eksponerte meg for religion. Jeg måtte gå i kirka hver søndag.
Han sørget for at jeg fikk gode karakterer
og introduserte meg for alle mulige instrumenter,
idrett, vitenskap... Alt mellom himmel og jord.
Vi pleide å kjøre rundt på motorsykkelen hans.
Men denne dagen lot han meg ikke bli med.
Jeg uttrykte frustrasjonen og sinnet på min egen måte,
men kjente jeg min far rett,
visste jeg at det ikke lønte seg å være for obsternasig, ellers vanket det juling.
Så jeg stormet av gårde.
Jeg lekte i hagen, og onkelen min
kom kjørende i bilen sin
og sa: "Jeg tror din far har vært i en ulykke. Hopp inn!"
Jeg hev meg inn i bilen, og vi kjørte til området.
Da vi kom frem, så vi et vrak, det lignet en vraket motorsykkel,
og da de dro bort duken, så jeg liket av min far.
Det var et fryktelig syn.
Det var nok et avgjørende øyeblikk som fikk meg til å spore av.
Jeg begynte å slåss,
havnet i trøbbel, sloss på skolen, sloss i nabolaget.
I stedet for å stanse, fortsatte det bare.
Jeg var nok 13, skulle fylle 14, på den tiden
da søskenbarna mine kom på besøk fra California.
Og de introduserte meg for doplanging.
Det føltes som jeg tjente penger uten å arbeide. Slik tenkte jeg.
Kokainen spredde seg som en farsott i sentrum av byene.
For meg var det ikke arbeid.
Jeg solgte jo bare dopet videre til noen andre.
Jeg tjente gode penger.
Jeg var skarp nok til å forstå hvor pengene lå,
men ikke klok nok til å begripe hvor det førte meg.
Det ville ingen ende ta.
Det var da jeg begynte å bære våpen.
Jeg ble ranet en gang, og det forverret det.
Det skulle aldri hende igjen, og derfor bar jeg våpen til enhver tid.
Når jeg var i Columbia,
betalte jeg en fyr 50 dollar for å åpne døra.
En venn av meg ble skutt til døde gjennom døra.
Noen ringte meg og sa:
"Vær forsiktig! Ikke åpne døra selv. Da kan du bli drept."
Jeg ansatte en fyr. Jeg ga ham 50 dollar,
enten i dop eller kontanter. Han skulle få det han ønsket.
Alt han måtte gjøre, var å åpne døra for meg.
Jeg trodde alt var under kontroll fordi jeg vanket med den typen folk.
Folk som trodde på vold og doplanging.
Jeg viet meg fullstendig til det.
Det var nok den glamorøse siden av den livsstilen som fenget meg.
Men det var ikke bare fryd og gammen.
Jeg traff Angela gjennom søskenbarnet hennes.
Fra første stund hadde vi kun øyne for hverandre.
Det er bare et av de øyeblikkene.
Vi likte hverandre.
Vi begynte å prate sammen, og så vi gikk på en date,
og det stanset aldri.
Hun var en svært vakker og intelligent jente.
Vi flyttet sammen etter hvert, og så fikk vi ei lita jente.
Jeg glemmer aldri da hun ble født. Jeg var på sykehuset.
Jeg var på fødestuen da hun kom ut av mors mage.
Det var helt utrolig.
Jeg vet hvor overbeskyttende jeg er overfor kvinnene i familien min,
så da jeg kikket ned på datteren min, visste jeg
at jeg ville gjøre alt for å vite at hun var trygg.
Og så fikk vi vårt andre barn.
Det er ubetinget.
Når du vet det er datteren din...
Jeg rørte henne aldri. Jeg kunne aldri slått døtrene mine.
Jeg eksponerte ikke Angela noe særlig for mine kriminelle aktiviteter i begynnelsen.
Men da noen brøt seg inn i huset vårt,
ble jeg omsider nødt til å forklare livsstilen min til henne.
Jeg forklarte henne at vi ikke kunne avsløre hvor vi bodde.
En dag dro jeg av gårde for å gjøre et ærend.
Vi hadde et sikkerhetssystem og hele pakka.
Men da jeg kom tilbake, sa lillebroren min:
"Visste du at Angies kusine nettopp var her?"
Og jeg sa: "Nei! Hvordan vet hun hvor vi bor?"
Men det visste han ikke.
Jeg tenkte bare: "Hva i...?"
Jeg ble helt paff da jeg fikk høre det.
Jeg var helt målløs, for vi hadde tatt en prat for en stund siden
om alle forhåndsreglene vi måtte forholde oss til.
Og så fikk jeg vite at det var noen karer i en bil
som hadde kjørt henne dit.
For det første aner jeg ikke hvem disse typene er...
Det stresset meg skikkelig. Så vi kranglet den kvelden.
Det ble litt voldelig. Jeg ristet henne litt.
Jeg tok tak og ristet henne
fordi hun ikke ville fortelle meg sannheten.
Hun sa at det var jo bare kusinen hennes.
Men jeg ville vite hvem som var i den bilen.
Hvem var de folkene?
Men det visste hun ikke. Og jeg ble bare enda sintere og stresset.
Og så ringte hun politiet.
De kom, og de arresterte meg.
De tok henne, låste meg inne.
Jeg dro tilbake og hentet klærne mine, for jeg våget ikke å være i huset lenger
fordi sikkerheten var brutt.
På grunn av slike hendelser med visse familiemedlemmer
miste jeg tilliten til visse folk.
DEN 7. NOVEMBER 2000
VAR BUCHANAN PÅ EN FAMILIEFEST HJEMME HOS STEFAREN
ANGELA BROWN OG DERES TO DØTRE VAR BLANT GJESTENE
Jeg tror vi feiret tanten min... Hun hadde fått seg leilighet.
Alle festet og hadde det gøy, koste seg sammen.
Og jeg ville røyke litt marihuana.
Jeg ringte en kompis, og han leverte det.
Jeg sa til dørfyren min
at jeg trodde han skulle bli med og røyke med oss.
Men han måtte visst hente dama si på jobb. "Men hvor er greiene?", sa jeg.
Han ga det til meg.
Jeg så at soveromsdøra var åpen og at lyset var tent.
Jeg gikk på baksiden, rullet den og begynte å røyke.
Så hørte jeg at en dør ble åpnet.
Jeg spurte de andre om hvem som kom inn.
Men de sa at ingen hadde gått inn.
Men jeg så at lyset på badet var slått av og at døra til soverommet var lukket.
Men de sa at det ikke var noen der.
Jeg henter dørfyren.
Jeg sa: "Om det ikke er noen her, så åpne soveromsdøra,
for døra var nettopp åpen.
Han sa jeg bare så syner og at ingen var der.
Men han åpnet aldri døren.
Derfor griper jeg et våpen.
Jeg sier: "Nå åpner du den jævla døra!"
Og midt oppi dette... Jeg vet ikke hvordan
eller hva som skjedde med meg, for da vi snakket om døra,
følte jeg meg plutselig helt merkelig.
Jeg var helt borte.
Jeg hadde aldri røykt noe lignende,
og det hadde en stor effekt på meg.
Jeg følte meg ikke bra. Og han sa: "Det er bare en tripp!"
Jeg sa: "Jeg mener det. Noe er galt."
"Åpne den jævla døra!"
Og det er alt jeg kan huske.
Jeg aner ikke hva som skjedde i tiden før 00.50.
Jeg aner ikke hva som skjedde.
OPPTAK FRA UTRYKNINGSBIL
Radioen var hele tiden...
Det strømmet inn informasjon fra sentralen.
Noen var blitt skutt.
De forsøkte å beskrive den mistenkte. Informasjonen kom på løpende bånd.
Jeg hev meg i bilen og satte kursen mot Sexton Street.
Jeg visste det var den raskeste veien til Mary Street.
Da jeg rundet hjørnet til Mary Street, så jeg at det lå noen på bakken.
Da jeg gikk ut, så jeg at det lå en kvinne her.
Og barn lå oppå henne.
Ett av dem prøvde å kravle frem fra under armen hennes.
Blod hadde samlet seg rundt halsen hennes.
Hun merket oss ikke. Hun var bevisstløs.
Hun pustet så vidt. Hun var i ferd med å blø i hjel.
Hun reagerte ikke i det hele tatt.
Vi visste at hun var ille ute.
Hun...
...holdt åpenbart barna da hun ble skutt, og...
Med tanke på hvordan hun lå på bakken,
virket det som hun hadde åpnet armene for å beskytte barna.
Mottatt. Over og ut.
BETJENT KRISTA JONES FANT BUCHANAN I NÆRHETEN AV ÅSTEDET
Jeg ropte at han måtte holde hendene sine synlige.
Han gjorde som jeg sa, men han virket stresset.
Han skrek så intenst at jeg ikke kunne høre alt han sa.
Hjelp! Hjelp! Slipp meg!
Jeg husker jeg var ganske overrasket over at selv om han var så opphisset,
så gjorde han likevel som jeg sa.
Jeg visste at han i hvert fall forsto ordrene mine.
Jeg ble arrestert. Plassert i en politibil. Ifølge rapportene
hadde jeg dunket hodet mitt mot bilens dører og vinduer.
Jeg husker ingenting fra det.
Og jeg sa at noen prøvde å drepe meg. Det var enten dem eller meg.
De sa jeg var aggressiv, at jeg svettet og at det rant slim fra nesa mi.
På et tidspunkt sa jeg visst:
"Dere kan ikke beskytte meg!"
De plasserte meg på selvmordsvakt for observasjon.
Jeg sov nok i to dager.
Og da effekten av dopet endelig tok slutt,
spurte hun meg om jeg visste hvorfor jeg var der.
Da hun fortalte det, felte jeg en tåre og sa at det ikke kunne stemme.
BUCHANAN BLE SIKTET FOR DRAPET
PÅ TRE FAMILIEMEDLEMMER
Den kvelden fikk jeg vite at jeg skjøt Juanita Hoffman, tanten min,
William Jefferson, stefaren min,
og jeg skjøt kjæresten min, Angela.
Jeg ga faktisk opp.
Jeg sa: "Faen ta. Om de dreper meg, så dreper de meg."
Da jeg innså hva jeg hadde gjort, tenkte jeg at de bare fikk henrette meg.
Hvordan skulle jeg leve videre etter å gjort noe slik?
Selv om jeg ikke gjorde det bevisst, var jeg likevel ansvarlig.
Jeg ville ikke leve lenger.
DEN 22. APRIL 2000 BLE BUCHANAN DØMT TIL DØDEN
HAN HEVDER DEN DAG I DAG AT HAN IKKE KAN HUSKE SKYTEEPISODEN
COLUMBIA I MISSOURI
Jeg liker vinteren.
Jeg liker vinteren og høsten.
Alle er bekymret for meg i november, for de vet jeg har det tøft.
Det er en tøff tid for meg, på grunn av alt som skjedde i november.
Jeg er Angelas mor, Valeria.
Angela var en av personene Deandra drepte den kvelden.
Og han tok også to andre liv.
Men han drepte moren til sine egne barn.
Alle hun snakket med...
sa at hun var moden for alderen. Hun var veltalende.
Hun gikk aldri på bar. Hun hatet det.
Hun ble heller hjemme og leste. Hun var en bokorm.
Da Angie fylte 16 år, sa hun til meg:
"Mamma, det er en fyr jeg vil gå ut med."
Jeg sa det var greit, men at vi ville møte ham.
Han var en ekte gentleman. Han var hyggelig, høflig
og tok henne med hjem i tide,
ringte henne, slik kjærester gjør.
Man kunne ikke forestille seg at han var en ulv i fåreklær.
ETTER TRE ÅR SOM ET PAR
FIKK ANGELA BROWN OG BUCHANAN SITT FØRSTE BARN
Hun ringte meg rundt juletider.
Hun sa: "Mamma...
Deandra har gått fra vettet. Han sier barnet ikke er hans."
Jeg sa at hun ikke burde bli, og at hun alltid er velkommen hjem.
Døren sto alltid åpen for henne.
Men hun kom aldri innom lenger.
Han lot henne ikke dra. Han gjemte henne bort.
Og så ble Angie skutt og drept.
ROANOKE KIRKEGÅRD 1854
Alt i orden?
Angie fikk to jenter.
Og jeg tok meg av dem fordi de var mine barnebarn.
"Selv om morgendagen starter uten meg, er vi ikke langt unna hverandre.
Hver gang du tenker på meg, er jeg med i hjertet ditt."
ANGELA E. BROWN 5. JULI 1980 - 10 NOV. 2000
Jeg kjente et sterkt hat.
Og jeg vil at han skal lide slik han har latt andre lide.
Jeg vil de skal ta livet av ham
fordi han fortjener det.
Han drepte dem han liksom elsket. Han kan ikke vært særlig glad i dem.
Han må forklare hvorfor... Hvorfor drepte han de som var glad i ham?
-Vil du ha mer vann? -Ja.
Den er grei.
-Ja. -Det er sprøtt.
Jeg vokste opp med Deandra, og han var bortskjemt.
Han var en bortskjemt unge. Han hadde alt.
Jeg skal hente noen skjeer til deg.
Toni, vil du ha brød?
Jeg og søstrene mine, vi var jenter,
men vi dro til bestemors hus for å leke med hans leker, for han hadde alt.
Men han var kul. Han var et forbilde.
Det har alltid vært tette bånd i familien.
Vi hadde et nært forhold og var mer som søsken.
BUCHANAN TILBRAGTE MYE AV UNGDOMSTIDEN I COLUMBIA I MISSOURI
MED SINE KUSINER SHONTAI, MIJA OG TONI
Han ble aldri dårlig behandlet hjemme. Vi levde godt.
Noen bedre enn andre,
men mine søskenbarn og jeg hadde en god oppvekst.
Jeg kalte faren hans "onkel Joon-Joon", så jeg husker da Joon-Joon gikk bort.
Jeg vet det påvirket Deandra.
Han gråt ikke som barn flest ville gjort om man mister en forelder.
Men han fant andre måter å håndtere sorgen på.
Da han ble litt eldre, begynte han å røyke marihuana.
Det døyvet nok smerten hans.
JUANITA HOFFMAN VAR EN AV BUCHANANS TRE OFRE
Moren min, Juanita Hoffman, var helt fantastisk.
Ingen er perfekte, men Juanita Hoffman,
var så å si perfekt.
Fasttelefonen ringte,
jeg svarte, og det var storesøsteren min, Shontai.
Hun var helt fra seg, og hun nærmest skrek inn i røret.
"Toni, du må komme! Deandra har skutt henne!"
Jeg forsto ingenting og begynte straks å skrike.
På sykehuset så jeg på legen, og jeg tok fatt ham og sa:
"Vær så snill, ikke si at jeg har mistet moren min."
Da gikk det opp for meg.
Hun var borte for alltid.
Herregud...
Man sitter bare der...
Og jeg følte... Jeg følte smerten hennes.
At skuddene...
Og jeg sitter der og undrer.
Hva tenkte hun da han siktet våpenet mot henne?
Var hun redd?
BOONE COUNTY TINGHUS
Jeg har ingenting nytt.
Jeg vil i det minste granske det og snakke med henne.
0102, påtalemyndigheten mot Sean...
Det er også min plikt å be om assistanse fra advokaten din...
Jeg heter Kevin Crane. Jeg er rettsformann for rettskrets 13,
som består av fylkene Boone og Calloway.
KEVIN CRANE VAR HOVEDAKTOR I BUCHANAN-SAKEN I 2001
Buchanan ble siktet av meg for tre overlagte drap.
I Missouri er overlagt drap eneste lovbrudd som kvalifiserer til livstid
uten mulighet for prøveløslatelse.
Det er også det eneste lovbruddet der dødsstraff er mulig.
Familien og vennene som var til stede under den fatale kvelden...
De hygget seg sammen.
William Jefferson var av den patriarkalske typen.
Han eide stedet.
Han var svært gjestfri. Alle følte seg hjemme der.
Men det hang en mørk sky over stedet
og ettersom tiden gikk,
ble den tiltalte mer og mer kontrollerende.
Han var svært kontrollerende overfor Angie,
om det så bare gjaldt å forlate rommet eller andre småting.
Det var som to ulike verdener under samme tak.
UNDER RETTSAKEN PÅSTÅR BUCHANAN
AT HAN IKKE HUSKER NOE FRA SKYTEEPISODEN Du kan nekte å uttale deg. Alt du sier kan brukes mot deg.
Du har rett til advokathjelp. En advokat kan oppnevnes for deg.
Hvis du velger å avgi forklaring...
Kan du stoppe når som helst til du har advokat her.
-Forstår du hva jeg har sagt? -Ja.
-Det samme som han sa. -Ja.
-Hvem andre var i huset? -Jeg, kjæresten min...
Det var deg, barnas mor, to barn...
Barnas mor og barna var på baksiden.
Greit.
Tanta mi, min Titi, William Jefferson, stefaren min,
sitter i sofaen med ryggen lent mot veggen.
BUCHANAN HEVDER AT DE ANDRE GJESTENE FORSØKTE Å DREPE HAM
"Hvorfor omringer dere meg?"
Jeg hadde en dårlig følelse av at noe var i ferd med å skje,
og så hentet jeg hagla.
Jeg siktet på dem fordi de omringet meg.
Jeg sa: "Hvorfor står dere i ring rundt meg?" De ga seg ikke.
De sa: "Nei, vi har barna."
Så når du veiver hagla rundt, holder de opp barna? Ja, hvorfor gjorde de det om de ikke pønsket på noe?
-Barna dine? -Ja, barna mine!
Jeg trygler tanta mi om å forklare hva som foregår.
Hun prøvde å ta hagla fra meg. "Hvorfor prøver du å ta hagla mi?"
Jeg røsket den tilbake, og hun sa: "Dette er din Titi."
Da rablet det for meg.
Da avfyrte du skuddet? Hvor traff du henne?
Jeg aner ikke.
Jeg skjøt henne ikke ansiktet. Jeg skjøt bare. Jeg skal ikke lyve om det.
Jeg burde nok ikke avfyrt det skuddet om det gir meg livstid,
men der og da var det ingen som brydde seg om meg.
Greit. Du traff Mr. Jefferson på kjøkkenet foran kjøleskapet?
Hva hendte? Sa du noe til ham?
Nei, vi kikket bare på hverandre.
Og jeg sa: "Hvorfor i faen prøver dere å drepe meg? Og han sa: "Jeg er stefaren din."
-Hva skjedde så? -Jeg skjøt ham.
-Så løp jeg ut av huset. -Hvor skjøt du ham?
Jeg vet ikke. Et eller annet sted.
-I brystet? -Vet ikke.
-Du løp ut av huset? -Ja.
Plutselig ser jeg noen røre seg på høyre side,
og det er mine barns mor!
-Våpenet var tomt for kuler. -Hva skjedde så?
Jeg fisket opp kulene fra baklomma og ladet våpenet.
-Hvem var hun med? -Barna mine!
Greit. Og barna dine?
-Hun løp for harde livet. -Du ville ta henne igjen?
Jeg sa: "Kom her, Angie!"
"Angie! Angie!"
Hun stanset og jeg nådde frem til henne.
Jeg spurte: "Hvorfor i all verden...?
"Hvorfor i helvete vil dere drepe meg?"
Hun holder barna oppe og ber meg senke pistolen.
Jeg kunne ikke skyte døtrene mine. Men plutselig skjøt jeg henne
fordi hun har forsøkt å lure meg flere ganger.
Skjøt du henne i ansiktet?
Et sted var det i hvert fall.
Jeg vet ikke hva som gikk gjennom hodet mitt.
Men datteren min ble ikke truffet, det vet jeg.
-Hvordan holdt hun barnet? -Hun hold henne slik.
-På den siden? -Ja.
Det råder ingen tvil om at han var ruspåvirket.
Men det er ingen unnskyldning.
Man drikker ikke en flaske brennevin og sier man ikke husker å ha drept folk.
Det var ikke en gyldig forklaring.
Når jeg skal ta ut siktelse, tenker jeg: "Var drapene planlagt i forkant?"
Bare tanken på å drepe et annet menneske,
regnes som overlegg.
I denne saken hadde vi tre offer.
Hvert offer ble skutt av tiltalte med et haglegevær.
La meg få avklart et par ting.
Etter at du skjøt tanten din,
ladet du geværet med det samme?
Ja, for jeg visste ikke hva jeg hadde i vente.
Foruten å etterlade våpenet for å utføre de tre overlagte drapene,
måtte han gjenta handlingen for hvert skudd som ble avfyrt.
Ladet du haglen etter du skjøt Mr. Jefferson?
Nei. Jeg løp ut.
Men jeg ladet det da jeg kom på baksiden.
-Hva faen? -Så du fant ammunisjon i lomma
-og etterladet hagla? -Ja.
-Brukte du pumpemekanisme for å lade om? -Ja, det må man.
Det var én av komponentene for hvordan jeg viste juryen
at han handlet med overlegg da han drepte hvert av de tre ofrene.
Alle inne i det huset...
Om jeg kunne tatt dem alle, så hadde jeg gjort det.
Jeg kødder ikke. De vendte seg mot meg.
Du mener fortsatt at du ikke representerte...
Individet må påta seg deler av ansvaret.
Det bunner i individet.
Man kan ikke skylde på dopet,
du skylder ikke på hagla, du skylder på individet.
I 2001 BLE BUCHANAN FUNNET SKYLDIG
OG DØMT TIL DØDEN ETTER AT JURYEN STEMTE TI MOT TO
MEN I 2003 AVGJORDE HØYESTERETT AT DØDSSTRAFF
KUN KAN AVSIES AV EN ENSTEMMIG JURY
BUCHANANS DOM BLE REDUSERT TIL LIVSTID UTEN PRØVELØSLATELSE
Det var 17 år siden i november, og vi har det friskt i minnet.
For noen av oss er det som om det skjedde i går.
På dette bildet
står Deandra, hans mor og Juanita ved siden av hverandre
og prater sammen.
Dette er faktisk tatt den 3. juni i 1992,
dagen da bestefaren min, William Jefferson,
giftet seg med Deandras mor, Lydia Jefferson.
Deandra var forlover i bryllupet.
Det er bestefaren min, William Jefferson,
Deandras stefar, og én av de han drepte den kvelden.
Bestefaren min døde som en helt.
Han ville ikke la Dre gjøre noen fortred,
for det var hans hus. Hans eiendom.
Bestefaren min behandlet ham som en sønn.
Til gjengjeld skjøt Dre ham rett i hjertet.
Dette er Angie med Deandras to sønner.
Fra andre forhold...
Hun var temmelig tolerant overfor Deandra.
Da jeg begynte å prate med Angie,
forsto jeg hva som foregikk mellom dem og at han mishandlet henne.
Det ble litt voldelig. Jeg ristet henne litt.
Fordi hun ikke ville fortelle meg sannheten.
Det var ikke kun risting.
Han beskriver det slik fordi han ikke vil fremstilles som en skurk,
selv om han åpenbart er det.
Dre hadde blitt anholdt for vold mot Angie.
Angela var gravid med deres første barn,
og han løp etter henne på gata og slo henne med et balltre.
COLUMBIA POLITIDISTRIKT POLITIRAPPORT
TITTEL: MISHANDLING
Han angrep henne med et våpen.
DEANDRA BLE SINT OG BEGYNTE Å SLÅ HENNE I ANSIKTET
Han hadde vært så voldelig mot henne tidligere
at retten fikk dem holdt adskilt.
Retten beordret at de ikke skulle være nær hverandre
på grunn av hvor ille han behandlet Angela.
Da Angie døde, skulle ikke de to ha kontakt med hverandre.
Men det viser hvordan han kontrollerte hodet hennes
og alt hun foretok seg.
Ifølge loven skulle de ikke ha kontakt.
Hun var så redd for ham,
så selv om politiet skilte dem, vendte hun likevel tilbake til ham.
Hun dro tilbake på tross av alt han gjorde mot henne.
Jeg strever fremdeles med å begripe hvorfor dette hendte.
Hvordan i helvete kunne jeg gjøre dette?
Han drepte Angie kaldblodig. Dermed basta.
Det var definitivt overlagt.
Det gikk kanskje ikke helt etter planen, men han aktet definitivt å drepe henne.
Angie kunne ha unnsluppet den kvelden.
Men Dre ba henne komme tilbake.
Hun var stiv av skrekk og gikk bort til ham, og han skjøt henne i halsen
mens hun holdt barna.
Hun holder en baby på fem måneder, og han plaffer henne ned.
Deandra var en klassisk mishandler.
Han ga henne gaver og skjemte henne bort.
Han tok henne med på reiser.
Det gikk fra det til "du må bo sammen med meg",
til "du får ikke forlate huset uten min tillatelse",
til "du får ikke treffe familien din,
du får ikke treffe vennene dine", til at han drepte henne.
Dop var ikke involvert den kvelden. Han får bare påstå at han var høy.
Jeg så ham med mine egne øyne, ti minutter før hendelsen.
Han var ikke høy.
Han var ikke i en form for psykose fremkalt av dop.
Det er bare en løgnhistorie.
De andre menneskene der var kun tilfeldige ofre
for det han hadde tenkt å gjøre mot Angie uansett.
Han hadde ingen grunn til å drepe Juanita.
Han hadde absolutt ingen grunn til å drepe bestefaren min.
Det viktigste jeg kan si til dem, er at jeg er lei meg.
Jeg er virkelig lei for det.
Og...
Jeg gjør alt som står i min makt til å forbedre meg,
så jeg aldri blir det mennesket igjen.
Det spiller ingen rolle om de vet det eller ei.
Jeg vet at jeg ikke er den samme.
DEANDRA BUCHANAN SA SEG VILLIG TIL Å SVARE PÅ FLERE SPØRSMÅL
Jeg strever fremdeles med å begripe hvorfor dette hendte.
I årens løp har jeg forsøkt å fatte hva som drev meg til det.
Hvordan kunne jeg skyte tanta mi, jenta mi og stefaren min?
Skyte jenta mi mens hun holdt datteren min?
Jeg mener at Deandra planla drapet på Angie.
De andre menneskene var bare tilfeldige ofre
for det han hadde tenkt å gjøre mot Angie uansett.
Jeg tror ikke... Nei.
Hvis det var tilfellet, kunne jeg gjort det når som helst.
Om jeg ville drepe henne, kunne jeg drept henne.
Den eneste logiske forklaringen er at dopet jeg var i besittelse av,
var det som forårsaket oppførselen min.
Sett i lys av livsstilen min,
selv lenge før jeg traff Angela...
Jeg var som sagt voldelig før jeg traff henne.
Jeg har vært involvert i alle slags voldssaker der mennesker har mistet livet.
Det er ikke noe jeg er stolt av. Men på den tiden føltes det kult.
Jeg reagerte på en bestemt måte grunnet livsstilen min.
Bare tanken på å drepe et annet menneske
regnes som overlegg.
Jeg viste juryen at han handlet med overlegg
da han drepte hvert av de tre ofrene.
Det var ikke planlagt.
Det var ikke slik at jeg planla det i forkant.
Jeg sa ikke at jeg skulle drepe kjæresten, tanten eller stefaren min.
Jeg sa aldri til meg selv at jeg skulle drepe noen den dagen.
Ikke faen!
Ifølge alle som var til stede den kvelden, samt meg selv, så rablet det for meg.
Det var ikke en planlagt handling.
Jeg tror den døra var en medvirkende faktor,
og at noen gikk inn i huset
og nektet å åpne soveromsdøra så jeg kunne se hvem som var der inne.
Det bidro til reaksjonen min den kvelden.
Nei, det var ikke kun risting.
Dre løp etter henne på gata og slo henne med et balltre.
Angela viste meg hvor Deandra hadde slått henne med en metallkleshenger.
Og hun viste meg merkene fra halsen
og ned til knærne. Han hadde slått henne gang på gang.
Vent litt.
Det er...
La meg fortelle deg.
Jeg har aldri slått henne med en kleshenger.
Det er slike ting som frustrerer meg nok til at jeg bare vil gi faen i alt.
Sånt gjør meg skikkelig opprørt,
for selv i dag prøver de å fremstille det som at jeg brukte en kleshenger.
Som om jeg er fullstendig villmann.
Dette gjør meg litt...
Ikke opprørt, for jeg er klar over handlingene mine.
Men det blir...
Det er harde ord.
Jeg har brukt 18 år på å gjøre bot, og så hører jeg sånt.
Da skurrer det litt hos meg.
Du fyller historien med løgner
og for å stille meg i et dårlig lys.
Helt ærlig.
Det frustrerer meg.
Uansett hva de sier, tror eller føler.
Jeg skal angripe denne saken, og mange vil bli opprørt.
La dem bombardere tinghuset, la dem kontakte aktoratet.
Jeg bryr meg ikke.
For dette forteller meg bare
at selv 18 år senere, kan jeg ikke stole på noen.
Alvorlig talt. Jeg må tenke slik.
Med dette i tankene, kan man da si
at jeg kan ferdes trygt sammen med dem?
Nei, det kan jeg ikke.
For jeg skal slippe ut herfra.
I FEBRUAR 2018 ANKET BUCHANAN DOMMEN
ANKEN BLE AVVIST