Det var mye som skjedde rundt hendelsen det året.
Det var ingen i livet mitt som kunne tro det.
Ikke Robert. Ikke den Robert vi kjenner.
Mange kjente meg ikke så godt som de trodde.
Det var ikke noe jeg ville gjøre, men da det ble avgjort at jeg skulle det,
gikk alt ut av kontroll.
Veldig raskt.
SIDEN DØDSSTRAFF BLE GJENINNFØRT I USA I 1976,
ER MER ENN 8000 MENNESKER BLITT DØMT TIL DØDEN
DETTE ER HISTORIEN OM FANGE NR. 990101
Vi snakket aldri om hva som ville skje når vi ankom målet.
Ting tok en fryktelig vending, og alt ble bare verre.
EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Jeg gikk frem og avfyrte et skudd. Jeg gikk nærmere og skjøt igjen.
Skuddet gikk inn i kinnet hennes og stoppet i kjeven.
Jeg dyttet ham bak et skrivebord og knivstakk ham rundt 25 ganger.
Jeg kunne ikke fatte at jeg nettopp hadde drept noen.
Jeg angrer ikke.
Jeg begynte å knivstikke ham, jeg stakk fyren i sofaen.
POTOSI FENGSEL MISSOURI
I 1990 BLE 19 ÅR GAMLE ROBERT SHAFER ARRESTERT FOR Å HA MEDVIRKET
I SKYTEEPISODEN SOM DREPTE JERRY PARKER OG DENNY YOUNG
HVA SOM LÅ TIL GRUNN FOR DRAPENE KAN FORTSATT DISKUTERES
-Si én, to, tre, fire, fem. -Én, to, tre.
Én, to, tre, fire...
Jeg er født og oppvokst i Salina i Kansas i august 1970.
Jeg er det niende av elleve barn, og den sjette av seks gutter.
En katolsk familie. Faren min jobbet i forsvaret.
Før jeg ble født, flyttet familien min ofte.
Faren min døde i august 1977, noe som endret familiedynamikken.
Enslig mor, men det kom en ny mann inn i bildet.
At faren min døde, forandret meg.
Tidspunktet det begynte å gå nedover, kan spores tilbake til den dagen.
I 12 år gjorde jeg det jeg ville, hvordan jeg ville og når jeg ville.
Det utviklet seg til kriminell oppførsel. Mindre forseelser, tyveri og vandalisme.
Jeg var det vi kaller problemungdom eller ungdomskriminell.
Jeg begynte med dop og alkohol da jeg var ni år.
Jeg tok med alkohol på skolen og mens de andre lekte i friminuttene,
lurte jeg meg bort for å drikke.
Det er sprøtt og ingen visste det, men jeg slapp unna med det
fordi jeg ikke så ut som typen til det.
De visste at jeg sørget over faren min og lot meg være i fred.
Mitt første alvorlige møte med lovens lange arm...
Jeg hadde mer enn bare forseelser før rullebladet ble slik det er nå,
men ikke noe alvorlig.
Jeg stjal en bil. Jeg var med en jente og vi kranglet,
så hun meldte bilen stjålet. Jeg tok feil.
Hun gjorde det eneste hun kunne, og det måtte jeg bøte for.
Det fikk meg nesten fengslet.
Jeg gjorde det samme noen år senere med en annen jente,
og ettersom jeg ikke lærte leksen første gang,
ble jeg fengslet i Oklahoma med betinget dom.
Tre måneder senere havnet jeg midt oppi i denne saken.
TILTALE: OVERLAGT DRAP TUKLING MED BEVIS
Min medtiltalte, Steinmeyer, var en kollega
som på mange måter var min åndsfrende.
Han var yngre enn meg, men samme type. Kanskje bare litt mer aggressiv.
Jeg likte ham fordi han minnet om meg selv da jeg var litt yngre.
Vi ble ikke så tett knyttet før en måned før drapene fant sted.
Vi fikk tid til mye på den måneden. Jenter, fester, drikking som mindreårig,
i tillegg til marihuana, kokain og metamfetamin.
Steinmeyer skrøt mye, og nevnte ofte ran og voldelige lovbrudd han begikk.
Jeg snakket også mye, men det fanget ikke interessen min.
Da han tok det opp, svarte jeg nei med det samme
og det var et nei. Han kunne ikke tvinge meg.
Men etter hvert som dagen gikk, bet jeg på.
Jeg sa: "Greit."
Innen en time hadde gått, var vi på vei.
Planen bak det som skulle være et ran, innebar ikke å drepe noen.
Det var aldeles ikke noe vi planla.
Ting spant simpelthen ut av kontroll.
DEN 29. APRIL 1990 VAR JERRY PARKER OG DENNY YOUNG
VED BLANCHETTE LANDING I ST. CHARLES I MISSOURI
Vi møtte ofrene ved Blanchette Landing.
Det føles vemmelig å skulle bruke dette ordet,
men det føltes som rovdyr og byttet deres. Vi fulgte etter ofrene.
Det var mørkt og de var et stykke unna,
men da vi kom nærmere, så vi at det var to menn, og på et tidspunkt kysset de.
Vi visste at homoseksuelle menn kunne være enklere mål.
Når man ser etter noen å rane,
velger man ikke noen på to meter og 130 kilo.
Du velger noen du tror er et lett offer.
De syntes det var uvanlig at vi var ute så sent.
Begge to så unge ut. Jeg var 19 år, men ligner en 12-åring på politibildet.
"Hva gjør dere ute så sent?" Vi fant på en rask historie
om at vi måtte til noen jenters hus om lag 16 kilometer unna.
Vi spurte om skyss, og de sa ja.
Slik endte vi opp i bilen med dem.
Begge hadde drukket og var ganske påvirket.
De kjørte oss til ulike hus vi lot som vi så etter,
men vi ikke ante hvor vi var.
Jeg hadde en pistol,
på det tidspunktet ikke ladd, og med kuler i lommen.
På et tidspunkt stoppet de og sa: "Det holder. Nå kjører vi rundt i sirkel."
Da skulle vi rane dem, akkurat idet vi gikk ut av bilen.
Det ble et basketak, og...
Mens jeg sloss med Mr. Young på førersiden av bilen,
sloss Steinmeyer med Mr. Parker på passasjersiden.
Mr. Parker hadde lagt Steinmeyer i bakken, så jeg truet ham med pistolen.
Alle satte seg i bilen. Det var jeg som ba om det.
Plutselig hadde det blitt en kidnapping.
Jeg ber ham om å kjøre.
Spenningen var til å ta og føle på.
Jeg ladet pistolen.
Vi endte opp på Silver's Road, og stoppet bilen der.
Jeg ba dem stoppe bilen.
"Åpne døren, slipp oss ut."
Det var mine ord. Mr. Parker slapp Steinmeyer ut,
og de endte umiddelbart opp i basketak.
Da jeg gikk ut av bilen, havnet jeg i basketak med Mr. Young.
Ingenting ble sagt. Alt skjedde raskt.
Mens jeg sloss med Mr. Young, løp Mr. Parker nedover veien.
Jeg løp etter ham.
Han var kanskje 15 meter foran meg.
Han løp ikke så fort, han løp ikke engang rett,
veien var ujevn og han snublet.
Da han snublet, avfyrte jeg et skudd.
Nå vet jeg at jeg bommet.
Men han falt ned i veikanten og jeg tok igjen avstanden mellom oss.
Jeg gikk bort og avfyrte et skudd. Jeg gikk nærmere og skjøt igjen.
Det ene traff over øyet og det andre under øyet.
Steinmeyer var fortsatt bak bilen, mens Mr. Young lå i veikanten foran den.
Han prøvde å komme seg opp fra veikanten, det var vått og gjørmete, og jeg avfyrte et skudd.
Han falt bakover, jeg hoppet ned i veikanten,
og avfyrte enda et skudd som traff ham i underarmen.
Såret gikk tvers igjennom.
På ett eller annet vis snudde han seg, og jeg avfyrte enda et skudd.
Det var det.
Skytingen fant sted og var over innen... kanskje 30 sekunder.
Så var det over.
Det var kun stillhet.
FÅ TIMER ETTER DRAPET
MELDTE STEINMEYER OG SHAFER SEG FOR POLITIET
Steinmeyer og jeg snakket om det.
Ikke drapene, men hva vi skulle si i forklaringen.
Du tok én av dage, jeg tok den andre. Det er det partnere gjør.
Han ville ikke melde seg,
og jeg tvang ham ikke, men etter hvert... Jeg vet ikke hvorfor han endret mening.
Jeg ville prøve å slippe unna, og rømmer man, ser man skyldig ut.
Det vet jo alle. Vi meldte oss, og det var forklaringen vi gav.
Jeg skjøt en av dem, og du en annen.
Vi utnyttet at ofrene var homoseksuelle, og historien utviklet seg derfra.
ST. CHARLES SHERIFFKONTOR VITNEFORKLARING
DAVE ROPTE: "DE ER SOPERE!"
HAN SÅ DAVE SKYTE PARKER TO TIL TRE GANGER
SHAFER SKJØT OG TRAFF YOUNG RUNDT TO TIL TRE GANGER
DAVE FORTALTE HAM AT PARKER
HADDE KOMMET MED SEKSUELLE FREMSTØT MOT HAM
INNLEDNINGSVIS BLE BÅDE SHAFER OG STEINMEYER TILTALT FOR DRAPENE
PÅ JERRY PARKER OG DENNY YOUNG
BEGGE TO STOD OVERFOR EN MULIG LIVSTIDSDOM
Onkel Jerry var veldig snill.
Han gjorde alt for alle. Ingen var fremmed for ham.
Alt var morsomt, og han tok ikke livet for seriøst.
Han ville bare ha det moro.
Ville du gjøre noe, stilte han opp. Han delte på alt og var bare en slik type.
JERRY PARKERS NEVØ
Han var giret på å hjelpe til, og gjorde alt for deg.
Han og Denny vanket en del sammen. Det eneste jeg visste om Denny,
var at han var homofil.
En kvinne knuste hjertet hans, og han ville aldri være med kvinner igjen.
Da vi fikk nyheten om Jerry, reagerte vi med vantro.
Vi kunne ikke tro det.
Han var ikke typen til å starte noe som ga noen lyst til å drepe ham.
Han var i 40-årene, med et tynnslitt kne og et dårlig hjerte.
En 19-åring kunne ha slått ham ned,
og kommet seg bort fra ham uten store vanskeligheter.
Hele familien bristet da Jerry døde.
Kun to ganger i livet har jeg sett moren min gråte.
Det var en av dem.
ST. CHARLES COUNTYS VÅPEN
Moren min gikk ikke på Robert Shafers høringer.
Bestemor og søsteren min gikk, og kom tilbake med informasjon.
TINGHUS
Søsteren min sa at han var en ung og kjekk gutt, helt til han åpnet munnen.
Da var han en kjepphøy drittsekk. Jeg vet ikke hvorfor hun sa det,
men hun hatet ham så snart han åpnet munnen.
Mitt navn er Phil Groenweghe. Jeg er skrankeadvokat og visestatsadvokat
her i St. Charles County i Missouri.
Vi får vanligvis to til tre drapssaker i året.
Det er ikke dagligdags, men det skjer.
Da er det mitt ansvar å reise tiltale i de sakene.
Førsteinntrykket mitt da Shafer og Steinmeyer meldte seg for politiet,
var at Shafer avga en forklaring som ikke hørtes rimelig ut.
Det virket ikke troverdig.
De hevdet å ha haiket, og blitt plukket opp av to homofile menn.
Mennene prøvde å seksuelt overfalle dem,
men Shafer og Steinmeyer hadde klart å ta pistolen til en av mennene.
De skjøt dem i selvforsvar.
Problemet var at ett av ofrene var skutt to ganger i hodet,
og den andre én gang.
Det er ikke typiske sår forårsaket av noen
som prøver å komme seg vekk fra en overfallsmann.
Jeg trodde ikke på den første versjonen.
Når folk tilstår for politiet, er det ikke uvanlig
at de prøver seg med en versjon som stiller dem i et bedre lys enn sannheten.
Shafer slo meg som manipulerende og veldig ondskapsfull.
Han overvurderte seg selv også. Særlig intellektet.
Han er ikke så smart som han selv trodde.
At ofrene var homofile, var i hans øyne en slags formildende omstendighet.
Som om alle ville forstå hvorfor han ville drepe to homofile menn.
Det bød ham visst virkelig imot, uten at jeg vet hvorfor.
VELKOMMEN TIL SALINA
Da vi var barn, var dette et veldig stille nabolag.
Vennene våre bodde på Custer...
ROBERT SHAFERS SØSTER
...Sheridan eller Merill. Alle er amerikanske generaler.
Vi kaller dem generalgatene.
Moren min vokste opp på et barnehjem drevet av katolske nonner.
Veldig strengt. Hun visste ikke hvordan man var en mor.
Hun hadde en hel skokk med unger, men ante ikke hvordan man var en mor.
Vi fikk ikke klemmer, høre "glad i deg" og annen bekreftelse som barn trenger.
Min mor og stefar havnet støtt i krangel, og hun ba ham dra.
Så ringte hun politiet, men da ombestemte hun seg.
Det var alltid et eller annet.
Der vokste vi opp.
Det var 11 barn og to voksne i huset.
Selv om det er lite.
Jeg husker ingen lykkelige høytider.
Jeg kan egentlig ikke huske noen lykkelige stunder i det hjemmet.
De gode minnene er fra da vi barna lekte på togskinnene.
Det var et sted borte til høyre hvor vi bygde borger.
Alle trivdes på skolen også, for da var vi ikke hjemme.
Han var en veldig glad gutt. Flink med mennesker. Alle likte ham.
Han kjente alle.
Vi kalte ham en "nysgjerrig nyhetsreporter".
Han hadde full kontroll på alt som foregikk.
Men av en eller annen grunn fikk han skylden for alt mulig.
Han kunne ikke gjøre noe riktig.
Han fikk ris stadig vekk, eller ordentlig juling.
Det påvirket ham aldri. Han var glad.
Han smilte alltid, hadde eplekinn,
han var aldri opprørt og gråt aldri.
Han likte å stjele en ting eller to,
men han ble alltid tatt, så det forundret oss at han aldri ga seg.
Det var en dysfunksjonell familiesituasjon som jeg bare kunne unnslippe ved å dra.
Selv som 15-åring slet jeg med tanken, fordi jeg etterlot fire andre.
Den eneste jeg virkelig var bekymret for, var Robert.
Jeg dro ikke tilbake på lenge.
Robert hadde gått inn i marinen for en kort periode.
Etter det ville han ikke tilbake til Salina.
Jeg sa til ham: "Kom og bo hos oss i St. Charles."
Alt fungerte bra.
Han var barnevakt for min da to-tre år gamle sønn.
Men som dere vet, seks til ni måneder senere...
...inntraff hendelsen.
JERNBANEKRYSS
DA ROBERT DRO FRA SALINA, FORLOT HAN OGSÅ SIN NÆRMESTE VENN
Jeg møtte Robert først i andre klasse, og han buste ut med:
"Elvis Presley er broren min!" Jeg skjønte jo at det var en løgn...
BARNDOMSVENN
...men barndomshjemmene våre og energien førte oss sammen.
Læreren kalte det en mørk sky av energi, og det skremte vettet av henne.
Ingen kunne bryte båndet vi hadde.
Robert var en stuntmann og et viltert barn
som alltid måtte overgå andre. Det var bare slik han var,
og jo farligere det var, desto bedre.
Vi lekte ofte rundt togene når de stoppet.
Robert tok det alltid til et høyere nivå, hoppet opp på tog i bevegelse,
klatret opp på taket og hoppet fra en vogn til en annen.
Jeg fryktet at han skulle dø, og at det var siste gang jeg så ham.
Jeg ropte: "Kom deg ned! Ikke gjør det! Nå går du for langt!"
Han gjorde nervene fullstendig tynnslitte.
Da Robert og jeg ble eldre, kjørte vi rundt med en gruppe venner.
Vi gikk i parken, hvor det ofte var homofile til stede.
Vi lot som vi la an på dem, mens de andre stjal eiendelene deres.
Jeg vet ikke hvorfor vi begynte med det, men det var vel for spenningens skyld.
Det vi ikke visste, var at den eldste i gruppen
ble med en av de homofile gutta, lå med ham og kom tilbake.
Det visste vi ikke.
Jeg trodde nok aldri at Robert ville gjøre det som sendte ham i fengsel,
men det var nok flere som mistenkte at det var der han ville ende opp.
Kanskje for å stjele en bil eller skade en politimann, noe sånt.
Ingen trodde han ville drepe to homofile menn.
Slik vold lå ikke i hans natur.
Han kunne være voldelig og banke opp kjæresten og slikt.
Greit, han gjorde det noen ganger.
Og Robert kunne få hundrevis av kvinner!
Han hadde nydelig hud,
kunne ordlegge seg med damene, og fikset seg allerede på barneskolen.
De ville ha en rebell som Robert.
Etter å ha ligget med dem, kunne han bli forvirret eller noe,
og det var da han gjorde ting som å banke kjæresten og slikt.
Kanskje rasere jentas hus eller noe.
TRE ÅR ETTER PÅGRIPELSEN
BLE ROBERT SHAFER ERKLÆRT SKYLDIG I BEGGE DRAPENE
LIKEVEL TRODDE MANGE FORTSATT AT HAN KUN DREPTE ETT AV OFRENE
EN PÅSTAND SOM SHAFER SELV FORTSATTE Å FREMME HELT TIL 2014
Jeg kontaktet Robert Shafer da jeg gikk gjennom onkel Jerrys ting.
Det var i 2014, og det vekket til live minnene om alt som skjedde.
Det var 24 år senere. Nå var han ikke en 19 år gammel guttunge.
Jeg ville se hva slags person han var.
På det tidspunktet hevdet han fortsatt at David drepte en av dem
og han den andre, men at han endte opp med å sone.
Han fikk det til å høres ut som om David var den snarsinte av dem.
David hadde mer aggresjon enn Robert. Jeg rakte ut en hjelpende hånd og sa:
"Du har vært lenge i fengsel, Robert.
Jeg har lest mye om saken, og du trakk kanskje det korteste strået.
Får du muligheten til å gå fri, så er det i orden for oss.”
Jeg fikk nesten litt vondt av ham.
Å gjøre noe når du er 19 år,
og være kjent for det verste du har gjort. Det er alt han er kjent for.
Jeg ville si at vi tilga ham.
ETTER NOEN FÅ DAGER SVARTE SHAFER PÅ RICHARDS BREV
I brevet skrev Robert i detalj om hva som skjedde 29. april 1990.
Det er en malende fremstilling, og han foreslår at jeg leser det alene.
Jeg forventet at han fortalte det samme som stod på internett.
At han drepte én og at David Steinmeyer drepte den andre.
Men i brevet tar han fullt ansvar for alt. Han fortalte at han skjøt begge.
I AVHØRET FORTALTE JEG ETTERFORSKERNE
AT MR. YOUNG OG MR. PARKER KOM MED SEKSUELLE FREMSTØT
DET VAR HER LØGNENE BEGYNTE
JEG ALENE ER ANSVARLIG FOR DRAPENE
DET ER PÅ TIDE Å VÆRE ÆRLIG FOR ÉN GANGS SKYLD
Han sa bare: "Jeg gjorde det. Jeg vet ikke helt hvorfor,
og det finnes ingen unnskyldning for det jeg gjorde."
Han innrømmet det.
Jeg skrev tilbake til Robert.
Jeg fortalte ham at ting ikke hadde endret seg for oss.
For meg og min side av familien. Vi tilgir ham. Jeg mener, vi...
Om han innvilges prøveløslatelse eller ei, er det i orden for oss.
Hvorfor tilga jeg Robert Shafer?
Den egentlige grunnen var vel...
...at hvis jeg ikke tilgir noen,
hvordan kan jeg selv tilgis for ting jeg har gjort?
Han har sittet i fengsel i 28 år
for noe han gjorde én kveld, hvor han ikke tenkte klart.
Onkel hadde også tilgitt ham. Det var en slik person han var.
TIL TROSS FOR AT HAN ENDELIG TILSTOD,
HADDE SHAFER AVSLØRT DE SAMME DETALJENE TIL POLITIET
OVER 20 ÅR TIDLIGERE
RICHARD KIEL VISSTE IKKE AT SHAFER HADDE TILSTÅTT BEGGE DRAPENE I 1992
VISESTATSADVOKATENS KONTOR
Jeg husker ikke hvor lenge Shafer hold fast ved den første versjonen,
men forklaringen endret seg når saken nærmet seg rettsaken.
I morges hadde du en samtale med Susan McGrath.
Rådet hun deg til å ikke avgi forklaring eller til å avgi forklaring?
-Ikke avgi forklaring. -Greit.
-Vil du fortsatt avgi en forklaring? -Ja.
Etter at vi kom med tiltalepunktene,
ville Shafer snakke med politiet igjen. Denne gangen fortalte han en ny versjon.
En versjon hvor det ikke var selvforsvar,
som dermed ble en tilståelse om overlagt drap.
Da vi kom til stoppskiltet ved Old St. Peters,
rakte Young seg etter dørhåndtaket for å komme seg ut.
Det var da jeg skjønte at dette ville ende med mer enn tyveri.
Jeg var nesten sikker på at de ville bli skutt.
Steinmeyer spurte om jeg skulle skyte dem, og jeg svarte "ja".
Jeg visste ikke om det første skuddet traff.
Jeg skjønte at det andre skuddet traff, fordi jeg fikk blod på hånden.
Hvilket tidspunkt var dette?
Han virker nesten arrogant, aldeles ikke full av anger.
Slike intervjuer er ofte en hard nøtt å knekke.
Ikke hans.
Han virker nesten stolt av det han gjorde.
Jeg løp fra Parker og til dit Young og Steinmeyer var.
Young lå i veikanten.
Da jeg nærmet meg Young, tryglet han meg om ikke å skyte ham.
Han så aldri ansiktet mitt ordentlig, og skulle ikke gå til politiet.
Jeg hadde allerede bestemt meg for å skyte ham.
Hvorfor hadde du bestemt deg for det?
Fordi jeg allerede hadde skutt Parker,
og jeg tenkte at det ikke ville være bra å etterlate Young til å sladre.
Jeg visste at han...
Han forteller enkelt og greit om hendelsen,
uten å virke følelsesmessig påvirket. Han viser ikke tegn til følelser.
Han bare gjennomgår og forklarer hendelsen
om hvordan én av mennene løp bort, og da ble skutt i ryggen.
ETTER TILSTÅELSEN GA SHAFER AVKALL PÅ RETT TIL ADVOKAT,
ERKLÆRTE SEG SKYLDIG OG BA OM DØDSSTRAFF
SLIK UNNGIKK HAN EN LANG RETTSSAK,
OG DETALJENE OM DRAPENE BLE ALDRI AVSLØRT I RETTEN
HAN BLE DØMT TIL DØDEN ETTER BARE TO TIMER
Jeg la tre patroner i pistolen.
Shafer bestemte seg for at han ville ha dødsstraff.
Det var det han ønsket.
Han erklærte seg skyldig, og ba dommeren om dødsstraff.
Dommeren innvilget ønsket hans.
Jeg fikk følelsen av at han ville kontrollere ting.
Han ville kontrollere rettens fremgang, og det var en mektig måte å gjøre det på.
Jeg vet ikke om han hadde tenkt over utfallet.
Jeg fikk inntrykk av at Shafer var manipulerende kun for å være det.
At det å være manipulerende var et mål i seg selv.
Han hevdet i ettertid at han siktet seg inn mot homofile
fordi de ikke ytte like mye motstand som heterofile.
Jeg tror ikke det var årsaken.
Homofile menn kan være 1,90 og sterke, og heterofile menn kan være redde av seg.
Hat fikk ham til å sikte seg inn mot dem.
Han mente at de var homofile, og for ham var det noe han...
...av en eller annen grunn ikke tolererte.
Jeg husker den dagen. Vi ble oppringt, og kona mi kom inn på badet.
Jeg tror jeg ga vår yngste datter et bad. Hun sa: "Robert har drept noen."
"Aldri i livet!" Jeg nektet å tro det.
ROBERT SHAFERS BROR
Jeg kunne ikke tro det.
Jeg kan nesten forstå sinnet hans.
Jeg tolererer ikke det han gjorde, men jeg kan forstå hvordan det skjedde.
Med en annen oppvekst kunne ting ha vært annerledes.
Robert spurte meg: "Hvorfor er ikke mor glad i oss?"
Jeg svarte: "Jeg vet ikke."
Det kunne virke slik fordi de andre barna ble skånet.
De måtte ikke gjennomgå det.
Det var nesten som om vi ble jaget. Jeg tror det er et passende begrep.
Jeg husker at jeg noen ganger våknet midt på natten,
og hun dasket til Robert mens han lå i sengen og sov.
Mor pleide å kalle ham for en soper, og iblant også meg.
Jeg visste ikke hva det betydde, og ble sønderknust da jeg fant det ut.
Jeg tenkte: "Hvorfor kaller hun meg det?"
Selv i dag, og det gjelder både meg og Robert,
kan jeg se meg selv i speilet og tenke: "Er jeg feminin?"
Hvorfor kaller moren din deg det?
Jeg tullet med ham på samme måte. Vi ligner jo på hverandre.
Vi var typiske amerikanske gutter.
Særlig for ham som ble utsatt for overgrep som guttunge.
Det skjedde aldri med meg.
Det ble Robert, så kanskje det er forskjellen.
Jeg husker gaten.
En fyr inviterte unge gutter i nabolaget til å spille videospill.
I dag vet vi hva det betyr. Alle de guttungene i nabolaget...
Det må ha påvirket Robert.
Det begynte sommeren i fjerdeklasse.
Vi var 12 eller 13 år gamle.
Den sommeren introduserte Robert meg for barneovergriperen.
Barneovergriperen oppførte seg som om han var lederen av...
...et bordell for barneovergripere. Han hadde en pris for hver person.
Vi var to barn som ikke kunne jobbe fordi vi var for unge.
Vi gjorde alt for å få penger.
Penger var alltid motivasjonen bak det hele.
Og det var fint.
Vi kunne dra på pizzarestauranten eller arrangere en fest.
Vi kunne ha en pizzafest, være der hele dagen og kose oss.
Glem det som skjedde med oss. Pengene visket alt bort.
Jeg ble ganske sjokkert da jeg fant ut hvor alvorlige overgrepene mot Robert var.
Jeg utførte kun munnsex med kondom.
Og...
Jeg lot ham utføre munnsex på meg. Det var så langt jeg tillot.
Omfanget var langt verre for Robert. Mye mer opprørende.
Vi dro til visse steder for å utføre sexhandlingene.
Først var det min tur, jeg forlot bilen og det ble Roberts tur.
Robert hadde alltid 150 til 200 dollar, mens jeg kanskje hadde 50 til 75.
Jeg tenkte nok bare at Robert var bedre på munnsex enn meg.
Enten med kondom eller ei. Det var vel det eneste som slo meg.
Vi snakket aldri om den delen av handelen.
Det fikk nok Robert til å gjøre voldelige ting.
Han la nok aldri to og to sammen om at å skyte de to mennene,
var som å kvitte seg med...
...eller gjøre bot på skaden som hadde påvirket livet hans.
Enten Robert er enig eller ei,
siktet han seg inn mot de to mennene fordi han selv ble misbrukt.
Det er det jeg tror, og det gjør mange andre også.
FÅ UKER ETTER Å HA FÅTT DØDSDOMMEN BEGYNTE SHAFER EN ANKEPROSESS
I 2004 AVGA DOMSTOLEN EN KJENNELSE OM AT HAN IKKE FORSTOD
KONSEKVENSENE AV Å GI AVKALL PÅ RETTEN TIL Å HA EN ADVOKAT
DØDSDOMMEN BLE REDUSERT TIL LIVSTID I FENGSEL
UTEN MULIGHET FOR PRØVELØSLATELSE
Jeg visste at jeg var annerledes og ikke lignet jevnaldrende gutter.
Fordi det skjedde med meg, brukte jeg mye av tiden min
på å være med flest mulig jenter.
Bevise noe for meg selv og andre, selv om de var uvitende.
Det var ikke min feil. Jeg var ikke homofil. Det var ham.
Dem!
Jeg visste at den delen var...
Det er tøft å høre ham snakke om overgrepene.
Han tar litt avstand fra det, som om han snakker om noen andres liv.
Han prøvde nok å bevise overfor seg selv at han var tiltrukket av jenter og ikke...
På grunn av alt som hadde skjedd, var det et spørsmål han stilte seg selv.
Man kunne ikke spøke med ham og kalle ham for det som da het "soper".
Det var et ord vi brukte mye. Han ble opprørt om noen kalte ham det.
Det var ingen i livet mitt som kunne tro det.
Ikke Robert. Ikke den Robert vi kjenner.
Mange kjente meg ikke så godt som de trodde.
Jeg drev ikke med ting i skjul, men i stor grad på overflaten.
Det var veldig åpent.
Maskene hans var så... Det var ikke bare én.
Han kunne løfte på den ene, men da kom bare en ny til syne.
Og sikkert enda en under den igjen. Han bygget en mur rundt seg,
og jeg tror ikke noen kunne bryte den ned.
Gikk jeg med en maske? Helt sikkert. Folk skulle ikke vite hvem jeg var.
Var jeg barnet som ble misbrukt? Jeg snakket ikke åpenlyst om det heller.
Måten jeg levde på, kan få meg til å høres ut som en sosiopat.
Per definisjon var det nok akkurat slik jeg levde.
Jeg gjorde unormale ting samtidig som jeg levde et normalt liv.
TRETTINI DAGER ETTER DET FØRSTE INTERVJUET
SAMTYKKET ROBERT SHAFER TIL Å SVARE PÅ YTTERLIGERE SPØRSMÅL
Jeg fattet aldri en beslutning om hva jeg skulle gjøre med overgrepene.
Hevn? Nei, da kunne alt komme for en dag.
Drapene gjorde det ikke noe bedre.
Jeg ante ikke noe om bakgrunnene deres før i ettertid.
Hadde vi en anelse? Selvsagt, men vi var ikke helt sikre.
Jeg hadde en pistol. En ladd pistol.
Slemme ting skjer når man har en kriminell livsstil,
en ladd pistol og planer om å rane noen. Det kan fort ende opp med drap.
Det gjorde det!
Jeg skjøt helt impulsivt. Det var ikke nødvendig.
Shafer bestemte seg for at han ville ha dødsstraff.
Det var det han ønsket.
Han erklærte seg skyldig, og ba dommeren om dødsstraff.
Dommeren innvilget ønsket hans.
Jeg fikk følelsen av at han ville kontrollere ting.
Han ville kontrollere rettens fremgang, og det var en mektig måte å gjøre det på.
Saken ble mer frustrerende enn hva jeg hadde forventet.
Jeg trodde at om jeg erklærte meg skyldig og ba om dødsstraff,
ville det kaste lys over saken min og folk ville sympatisere med meg.
Det ville stille meg i et godt lys.
Det gamle uttrykket sier: "Vær forsiktig med hva du ønsker deg."
Dommeren ga meg det jeg ønsket.
Jeg angrer på innvirkningen det fikk på andre.
Ofrenes familie ante ikke at dette var i ferd med å skje.
De fant ut i ettertid at jeg fikk dødsstraff.
De ble ikke invitert til retten, og fikk ikke tale for seg.
Når noen dømmes i USA, får offerets familie tale sin sak.
"Fornærmedes forklaring."
De får muligheten til å si hva enn de ønsker til deg.
Det var jeg ikke forberedt på.
Jeg visste at jeg var skyldig i drapene.
Jeg klarte ikke å stå overfor dem. Ikke ønsket jeg det heller.
Jeg skammet meg.
Jeg ranet ofrene, men det innså jeg ikke før senere.
Om jeg fikk sjansen til å snakke med noen, skulle jeg helst ha snakket med ham.
Jeg ødela ikke bare ofrenes familier og min egen familie, men også hans.
TILTALE: OVERLAGT DRAP TUKLING MED BEVIS
DAVID STEINMEYER SONET 11 ÅR FOR SIN MEDVIRKNING I DRAPENE
HAN HAR IKKE SVART PÅ INTERVJUFORESPØRSLER
Om jeg var ærlig fra starten av, hadde han kanskje aldri måttet sone.
Han kunne fort ha havnet på dødscelle for det jeg gjorde.
Jeg ønsket ikke enda et drap.
Det var en konsekvens, men jeg sa bare: "Jeg er lei for det."
Jeg skrev tilbake til Robert.
Jeg fortalte ham at ting ikke hadde endret seg for oss.
For meg og min side av familien. Vi tilgir ham. Jeg mener, vi...
Om han innvilges prøveløslatelse eller ei, er det i orden for oss.
Han ante nok ikke hvor stor betydning brevet skulle få.
Det endret livet mitt! Jeg husker dagen jeg mottok brevet.
Det startet en prosess jeg allerede var på vei mot,
men som jeg også trengte en god dytt for å sette i gang med.
Det gjorde brevet hans.
Den godheten han viste meg,
gjorde at jeg endelig utrettet noe godt.
Det er aldri lett å fortelle sannheten etter å ha løyet.
Men å fortelle sannheten om å ha drept to personer, er verre.
Jeg er takknemlig for at han gjorde det.