Der skete en masse det år angående den hændelse.
Der var ingen i mit liv, der kunne begribe det.
"Ikke Robert. Ikke den Robert, vi kender."
Men mange af dem kendte mig ikke særlig godt.
Det var ikke noget, jeg brændte for at gøre.
Men da det først var besluttet, at jeg skulle gøre det,
løb det faktisk løbsk.
Det gik stærkt.
SIDEN GENINDFØRSLEN AF DØDSSTRAF I USA I 1976
ER OVER 8.000 MENNESKER BLEVET IDØMT DØDSSTRAF FOR MORD
HER ER HISTORIEN OM DØDSGANG-FANGE #990101.
Der var ikke nogen samtale om det, hvad der skulle ske,
når vi kom frem til stedet.
Tingene tog bare en forfærdelig drejning, og så blev det kun værre.
EN ORIGINAL SERIE FRA NETFLIX
Jeg gik hen og affyrede et skud, og så et skud til, da jeg kom tæt på.
Hun blev skudt i kinden, og kuglen stoppede i kæben.
Jeg jagtede ham om bag et skrivebord og stak ham omkring 25 gange.
Jeg kunne ikke fatte, at jeg lige havde myrdet nogen.
Det angrer jeg ikke.
Jeg begyndte at stikke fyren på sofaen.
POTOSI FÆNGSEL WASHINGTON COUNTY, MISSOURI
I 1990 BLEV 19-ÅRIGE ROBERT SHAFER ANHOLDT FOR SIN ANDEL
I DEN FATALE NEDSKYDNING AF JERRY PARKER OG DENNY YOUNG
ÅSAGERNE TIL HANS INDBLANDING I FORBRYDELSEN DISKUTERES STADIG
-En, to, tre, fire, fem. -En, to, tre.
En, to, tre, fire...
Jeg er født i Salina i Kansas i august 1970.
Jeg er nummer ni af elleve børn. Den sjette af seks drenge.
En katolsk familie. Min far var i militæret. Hæren.
Før jeg blev født, flyttede min familie ofte.
Min far døde i august 1977,
og det ændrede dynamikken i min familie.
Enlig mor. Men hun bragte en anden mand ind i billedet.
Det ændrede mig, da min far døde.
Spiralen nedad kan nemt spores tilbage til den dag.
I 12 år gjorde jeg, hvad jeg ville, når jeg ville.
Og det udviklede sig til kriminel adfærd.
Mindre ting. Tyveri og hærværk. Det er det, vi her i landet
kalder for en ballademager eller utilpasset.
Jeg begyndte på stoffer og alkohol som niårig.
Jeg tog alkohol med i skole.
Når der var pause, og de andre legede, sneg jeg mig ud for at drikke. Det er vildt. Folk vidste det ikke, men jeg slap af sted med det,
fordi jeg ikke lignede en, der ville gøre det.
De vidste, at jeg var ked af det med min far, så de lod mig bare være.
Mit første alvorlige sammenstød med loven...
Der havde været et par tilfælde før,
men ikke noget alvorligt.
Jeg stjal en bil. Jeg var sammen med en pige, og vi skændtes.
Hun meldte bilen stjålet.
Det var... Det var mig, der var gal på den.
Hun gjorde det, hun kunne, og det betalte jeg så for.
Det fik mig næsten bag tremmer.
Jeg gjorde det igen et par år senere med en anden pige.
Jeg lærte ikke lektien første gang. Jeg fik faktisk en fængselsdom i Oklahoma.
Det blev gjort betinget.
Tre måneder senere befandt jeg mig i den her sag.
OVERLAGT DRAB
Min medtiltalte, Steinmeyer... Vi arbejdede sammen.
Vi var måske på nogle måder åndsfæller.
Han var yngre end mig, men lignede mig meget.
Han var måske mere aggressiv.
Jeg kunne lide ham, fordi han mindede om mig,
da jeg var lidt yngre end ham.
Vi blev først nære venner, omkring en måned før de her drab.
Men vi nåede en del på den måned.
Piger og fester. Vi drak.
Vi røg hash og tog kokain og metamfetamin.
Steinmeyer pralede meget, og han havde snakket meget om,
at han havde røvet folk og den slags.
Jeg snakker også meget, men jeg var ikke til den slags.
Da han nævnte det, sagde jeg nej i starten.
Jeg sagde bare nej. Man kan ikke få mig til det.
Men som tiden gik, bed jeg på. Jeg sagde: "Fint."
Og under en time efter det tog vi af sted.
Det var en plan om et røveri,
og det havde intet med drab at gøre.
Det var aldrig en del af det. I starten.
Det løb ligesom bare løbsk.
DEN 29. APRIL 1990 VAR JERRY PARKER OG DENNY YOUNG
VED BLANCHETTE LANDING I ST. CHARLES I MISSOURI
Vi mødte ofrene ved Blanchette Landing.
Det er et ord, der er ret svært at bruge.
Det føles som rovdyr og bytte, men det var også sådan, det var.
Vi fulgte efter ofrene.
Det var mørkt, og de var ret langt væk fra os.
Vi nærmede os dem og kunne se, at det var to mænd.
På et tidspunkt kyssede de hinanden.
Vi vidste, at homoseksuelle godt kunne være et nemmere mål.
Når man leder efter nogen at røve,
vælger man i hvert fald ikke en kleppert på to meter og 135 kg.
Man vælger nogen, der er et nemt offer.
De syntes, at det var underligt, at vi var ude så sent.
Vi så unge ud. På det billede, de tog,
ligner jeg en på 12 og ikke 19.
"Hvad laver I ude så sent?"
Vi fandt på en historie om,
at vi skulle hen til den her pige, der boede 16 km væk.
"Giver I et lift?" "Ja."
Det var sådan, vi endte i bilen med dem.
De havde drukket, og de var begge to ret påvirkede.
Vi fik dem til at køre os rundt for at lede efter et hus.
Vi vidste ikke, hvor vi var.
Jeg havde en pistol.
Den var ikke ladt. Jeg havde patronerne i lommen.
Vi nåede et punkt, hvor de stoppede og sagde stop.
"I får os til at køre i ring."
Vi ville røve dem, da vi var steget ud af bilen.
Der opstod en slåskamp.
Mens jeg sloges med hr. Young i førersiden,
sloges Steinmeyer med hr. Parker i passagersiden.
Hr. Parker havde fået Steinmeyer ned på jorden,
så jeg sigtede på ham og bad ham slippe.
Så steg vi ind i bilen. Jeg bad dem stige ind i bilen.
Og så blev det en kidnapning.
Jeg beder ham om at køre.
Det var meget anspændt.
Jeg ladede min pistol.
Vi endte på Silver's Road.
Vi stoppede bilen. Jeg bad ham stoppe bilen.
"Åbn døren og lad os stige ud."
Det sagde jeg. Hr. Parker lukkede Steinmeyer ud,
og de begyndte at slås med det samme.
Da jeg steg ud af bilen, sloges jeg med hr. Young.
Der blev ikke sagt noget. Det gik hurtigt.
Mens jeg kæmpede med hr. Young, løb hr. Parker ned ad vejen.
Jeg jagtede ham.
Han var nok 15 m foran mig på det tidspunkt.
Han løb ikke hurtigt.
Han løb ikke engang lige.
Vejen var ujævn, og han snublede.
Da han snublede, affyrede jeg et skud.
Nu ved jeg, at jeg ikke ramte.
Men han faldt ned i grøften på det tidspunkt,
og jeg indhentede ham.
Jeg gik hen og affyrede et skud.
Og så et skud til, da jeg kom tæt på.
Jeg ramte ham over øjet og under øjet.
Steinmeyer var stadig bag ved bilen,
og hr. Young var foran bilen i grøften.
Han forsøger ligesom at komme op. Det var vådt og mudret, og jeg affyrede et skud.
Han faldt baglæns, og jeg hoppede ned i grøften,
mens jeg affyrede et skud, der ramte ham i underarmen.
Kuglen gik lige igennem.
Han fik vendt sig om, og jeg affyrede et skud mere.
Det var det.
Jeg begyndte at skyde,
og så var det hele overstået på måske 30 sekunder.
Det var slut.
Og så var der kun stilhed.
FÅ TIMER EFTER DRABENE MELDTE DAVID STEINMEYER OG ROBERT SHAFER SIG
TIL POLITIET
Steinmeyer og jeg talte om det.
Ikke om drabene, men om, hvordan vi ville fortælle det.
"Du skød en, og jeg skød en."
Det er det, en makker gør.
Han ville ikke melde sig.
Jeg tvang ham ikke, men til sidst...
Jeg ved ikke hvorfor.
Jeg forsøgte at slippe af sted med det.
Hvis man stikker af, virker man skyldig.
Det... Det ved alle jo.
Vi meldte os selv, og det var historien.
"Jeg skød en, og du skød en."
De var homoseksuelle og lagde an på os.
Og det var sådan, historien blev.
ST. CHARLES COUNTYS POLITI FORKLARING
AFHØRING AF MISTÆNKTE
DAVE RÅBTE: "DE ER BØSSER!"
HAN SÅ DAVE SKYDE PARKER TO ELLER TRE GANGE
SHAFER SAGDE, AT HAN RAMTE YOUNG TO ELLER TRE GANGE
DAVE SAGDE, AT PARKER
HAVDE LAGT AN PÅ HAM
I FØRSTE OMGANG BLEV SHAFER OG STEINMEYER BEGGE SIGTET FOR DRAB
PÅ JERRY PARKER OG DENNY YOUNG
DE STOD BEGGE OVER FOR EN POTENTIEL LIVSTIDSDOM
Onkel Jerry var en rigtig fin fyr.
Han ville altid hjælpe. Ingen var fremmede.
Alt var sjovt, og han tog aldrig noget alvorligt.
Han ville bare more sig.
Han var der altid for en.
Han delte alt, hvad der var hans.
JERRY PARKERS NEVØ
Han ville så gerne hjælpe og gøre alt for en.
Denny og han var ofte sammen.
Det eneste, jeg vidste om Denny, var...
Han var homoseksuel, og en kvinde havde knust hans hjerte.
Han ville aldrig være sammen med en kvinde igen.
Da vi hørte det med Jerry...
Vi kunne ikke begribe det.
Ingen af os troede på det.
Han var ikke typen, der indledte noget.
Der var ingen grund til, at nogen ville slå ham ihjel.
Han var i fyrrerne. Hans knæ... Han kunne ikke gå og havde dårligt hjerte.
En 19-årig kunne have væltet ham
og kunne have fået ham væk uden den store anstrengelse.
Da Jerry døde, ramte det min familie.
Jeg har set min mor græde to gange i mit liv.
Det var en af gangene.
Min mor overværede ikke sagen mod Robert Shafer.
Min bedstemor og søster tog derind.
De kom tilbage med nogle oplysninger.
Min søster fortalte, at han var en ung og flot dreng,
indtil han åbnede munden.
Så var han bare et kæphøjt svin. Jeg ved ikke, hvorfor hun sagde det.
Men da han åbnede munden, hadede hun ham.
Phil Groenweghe.
Jeg er advokat og anklager her i St. Charles County i Missouri.
Vi har normalt to eller tre drabssager om året.
Det er ikke almindeligt, men det sker.
En af mine pligter er at være anklager i de sager.
Mit første indtryk, da Shafer og Steinmeyer meldte sig, var,
at Shafers forklaring overhovedet ikke lød sand.
Det var ikke særlig sandsynligt.
De sagde, at de blaffede.
De blev samlet op af to mænd, der var homoseksuelle.
De mænd forsøgte at forgribe sig på dem.
Shafer og Steinmeyer
fik vristet en pistol væk fra den ene af mændene.
Og de skød dem i selvforsvar.
Problemet er, at et af ofrene blev skudt to gange i hovedet.
Den anden var skudt en gang.
Det er ikke den slags skader, man typisk påfører andre,
når man prøver at forsvare sig.
Jeg troede ikke på den version.
Men det er ikke usædvanligt, når folk kommer for at tilstå.
De har normalt en version, de gerne vil sælge,
der stiller dem i et bedre lys, end sandheden ville gøre.
Shafer virkede meget manipulerende.
Han slog mig som værende ondskabsfuld.
Jeg tror også, at han i den grad overvurderede sit intellekt.
Han er ikke så kløgtig, som han troede.
For ham var det, at ofrene var homoseksuelle,
nærmest en formildende omstændighed.
Som om alle ville kunne forstå, hvorfor han ville dræbe to homoseksuelle mænd.
Han havde problemer med det.
Jeg ved ikke hvorfor.
VELKOMMEN TIL SALINA
Da vi var børn, var det her et meget roligt nabolag.
Alle vores venner boede på Custer...
ROBERT SHAFERS SØSTER
...eller Sheridan eller Merill.
Det er amerikanske generaler. Vi kalder dem for generalgaderne.
Min mor blev opfostret på et børnehjem af katolske nonner.
Meget strikse. Hun vidste ikke, hvordan man var mor.
Hun fik alle de her børn, men hun kunne ikke være en mor.
Vi fik ingen kram eller kærlige ord, som børn har brug for.
Min mor og stedfar kom op at skændes, og så skulle han gå. Hun ringede til politiet, men så ville hun have, at han blev.
Det var her, vi voksede op.
Der var 11 børn og to voksne i det hus.
Det er så lille.
Jeg husker ikke nogen gode højtider.
Jeg husker ikke nogen glade stunder i det hjem.
De glade stunder var, når vi legede nede ved banen.
Der var et sted til højre, hvor vi byggede forter.
Vi kunne alle sammen godt lide skolen. Skolen var ikke hjemme.
Han var sådan en glad dreng.
God til mennesker. Alle elskede ham.
Han kendte alle.
Vi sagde, at han var så nysgerrig som en journalist.
Han vidste alt om, hvad der foregik.
Men af en eller anden grund
fik han altid skylden for alt. Han kunne ikke gøre noget rigtigt.
Han fik altid smæk eller fik bank.
Det påvirkede ham aldrig. Han var glad.
Han smilede altid og havde røde kinder.
Han blev aldrig ked af det og græd heller ikke.
Han kunne godt lide at stjæle lidt,
men han blev altid fanget, så vi forstod ikke, hvorfor han fortsatte med det.
Jeg kunne kun komme væk fra kaosset ved at flytte.
Det kæmpede jeg med, da jeg var 15, fordi jeg jo så efterlod fire af dem.
Men jeg var kun rigtig bekymret for Robert.
Jeg blev væk længe.
Robert var i søværnet i en kort periode.
Efter det ville han ikke tilbage til Salina.
Så jeg sagde, at han kunne bo hos os i St. Charles.
Det gik godt.
Han passede min søn. Han var to-tre år.
Og så gik der seks eller ni måneder...
Så skete det.
DA ROBERT FORLOD SALINA, EFTERLOD HAN OGSÅ SIN BEDSTE VEN
Jeg mødte Robert, da jeg gik i anden klasse.
Robert råbte: "Elvis Presley er min bror!"
Jeg vidste godt, at det var løgn...
BARNDOMSVEN
...men vores liv derhjemme førte os ligesom sammen.
Læreren sagde, at det var en mørk sky af energi,
og at det skræmte hende.
Men ingen kunne bryde det bånd.
Robert var en stuntmand. Et vildt barn.
Han skulle altid overgå andre, for det var sådan, han var.
Jo farligere, jo bedre.
Vi legede ved togene, når de holdt stille.
Men Robert gik skridtet videre, og hoppede op på de tog, der kørte.
Han kravlede op eller hoppede fra en vogn til den næste.
Jeg tænkte, at han ville dø.
"Det er sidste gang, jeg ser min ven."
"Hop ned! Lad være! Det bliver for vildt."
Han stressede mig virkelig.
Da Robert og jeg blev ældre, kørte vi rundt med en gruppe venner.
Vi tog hen i parken, og der var nogle homoseksuelle fyre.
Nogle gange hyggede vi os med dem, mens de andre stjal alle deres ting.
Jeg ved ikke, hvorfor vi begyndte på det.
Det var nok spændingen i det. Jeg ved det ikke.
Vi vidste ikke, at den ældste i gruppen
gik af sted med fyrene og dyrkede sex med dem.
Det vidste vi ikke.
Jeg havde ikke forestillet mig,
at Robert kunne gøre det, han sidder i fængsel for.
Men der var nogle, der mente, at han ville ende der.
Folk troede, at han ville stjæle en bil eller gøre en betjent fortræd.
Ingen troede, at han ville dræbe to homoseksuelle fyre.
Den slags vold lå slet ikke til ham.
Han kunne godt banke en pige. En kæreste eller noget i den stil.
Det har han gjort nogle gange.
Og Robert kunne få hundredvis af kvinder.
Han havde en flot hud.
Han vidste, hvad han skulle sige til dem. Det havde han styr på ret tidligt.
De ville have den rod, som Robert var.
Når han så havde knaldet dem, kunne han godt blive forvirret.
Og så kom han til at banke sin kæreste.
Eller rasere hendes hjem.
TRE ÅR EFTER ANHOLDELSEN
BLEV ROBERT SHAFER KENDT SKYLDIG I BEGGE DRAB
MANGE MENTE DOG FORTSAT, AT HAN KUN HAVDE DRÆBT DET EN AF OFRENE
DEN VERSION VAR SHAFER SELV FORTALER FOR I 2014
Jeg kontaktede Shafer,
da jeg gennemgik billederne af min onkel Jerry.
I 2014. Det rev op i alt det, der var sket dengang.
Der var gået 24 år, og han var ikke en 19-årig knægt mere.
Jeg ville se, hvem han var blevet.
På det tidspunkt sagde han stadig, at David dræbte den ene af dem,
og at han dræbte den anden, men at han fik hele straffen.
Han fik det til at lyde, som om David havde mest temperament.
At han var den af dem, der var den mest ustabile.
Jeg tog kontakt til ham.
"Robert, nu har du siddet inde længe."
"Jeg har læst på det, og det er, som om du trak det korteste strå."
"Hvis du får mulighed for at komme ud, er det fint med os."
Jeg havde lidt ondt af ham.
Han gjorde noget, da han var 19,
og så er han kendt for det resten af sit liv.
Han skulle vide, at vi tilgiver ham.
FÅ DAGE SENERE SVAREDE ROBERT SHAFER PÅ RICHARDS BREV
Robert advarer mig om, at han i brevet har skrevet detaljeret
om den 29. april 1990.
Det var meget detaljeret, og han mente, at jeg skulle være alene.
Jeg troede, at han ville fortælle det, der stod på internettet.
Jeg troede, at han dræbte en, og at David Steinmeyer dræbte den anden.
Men i brevet tager han det fulde ansvar for det hele.
Han skrev, at han skød dem begge.
UNDER AFHØRINGEN FORTALTE JEG,
AT HR. YOUNG OG HR. PARKER LAGDE AN PÅ OS.
DET VAR BEGYNDELSEN PÅ LØGNENE.
JEG ALENE HAR ANSVARET FOR DRABENE.
TIDEN ER KOMMET TIL, AT JEG VIL VÆRE HELT ÆRLIG FOR FØRSTE GANG I MIT LIV
Han skrev, at han gjorde det. Han vidste ikke præcis hvorfor.
Men der var ingen undskyldning for, at han gjorde det.
Han stod ved det.
Jeg skrev tilbage til ham.
Jeg skrev, at det ikke ændrede noget for os.
For mig og min side af familien.
Vi tilgiver ham. Vi...
Uanset hvad man beslutter, er det helt fint med os.
Hvorfor tilgav jeg Robert Shafer?
Den egentlige grund er, at hvis jeg ikke tilgiver,
hvordan kan jeg så blive tilgivet selv?
Han har siddet i fængsel i 28 år
for noget, han gjorde en aften uden egentlig at tænke over det.
Min onkel havde også tilgivet ham. Sådan var han.
SHAFER HAVDE FAKTISK AFSLØRET DISSE DETALJER FOR POLITIET
OVER 20 ÅR TIDLIGERE
RICHARD KIEL VIDSTE IKKE,
AT SHAFER TILSTOD BEGGE DRAB I 1992
ST. CHARLES COUNTY STATSANKLAGER
Jeg kan ikke huske, hvor længe han holdt fast i den første version,
men hans historie begyndte at ændre sig, som retssagen skred frem.
Her til morgen talte du med Susan McGrath.
Rådede hun dig til ikke at afgive forklaring eller at afgive forklaring?
-At undlade. -Undlade. Godt.
-Men du vil stadig afgive forklaring? -Ja.
Efter vi havde rejst tiltale,
ville Shafer tale med politiet igen, og nu havde han en anden version.
En version, hvor det ikke var selvforsvar.
Han tilstod faktisk overlagt drab.
Da vi nåede stopskiltet på Old St. Peters, rakte Young ud efter håndtaget.
Da vidste jeg, at det ville blive noget andet end bare et røveri.
Jeg var sikker på, at de ville blive skudt.
Steinmeyer spurgte mig faktisk,
om jeg ville skyde dem. Jeg sagde ja.
Jeg ved ikke, om det første skud ramte. Men det andet ramte,
for da var jeg så tæt på, at jeg fik blod på højre hånd.
Hvad tid på natten var det?
Han virker næsten arrogant.
Der er ingen anger.
Ofte er den her slags afhøringer som at trække tænder ud.
Ikke med ham.
Han var nærmest stolt af det, han havde gjort.
Jeg løb væk fra Parker og tilbage til Young og Steinmeyer.
Young var i grøften.
Da jeg nærmede mig, tryglede hanmig om ikke at skyde.
Han sagde, at han ikke havde set mit ansigt godt nok,
og at han ikke ville gå til politiet.
Jeg vidste allerede, at jeg ville skyde ham.
Hvorfor havde du besluttet at skyde ham?
Fordi jeg allerede havde skudt Parker,
og det ville ikke være godt
at efterlade Young, så han kunne sladre. Det ville han gøre.
Han taler meget faktuelt om det.
Han er ikke følelsesmæssigt påvirket af det.
Han viser ingen følelser.
Han gennemgår det og forklarer,
at en af dem stak af, og han skød ham i ryggen.
EFTER TILSTÅELSEN FRASAGDE SHAFER SIG SIN RET TIL EN ADVOKAT
ERKLÆREDE SIG SKYLDIG OG ANMODEDE OM DØDSSTRAF
PÅ DEN MÅDE UNDGIK HAN EN LANG RETSSAG,
OG DETALJERNE BLEV ALDRIG AFSLØRET I RETTEN
HAN BLEV IDØMT DØDSSTRAF PÅ KUN TO TIMER
Jeg kommer tre patroner i pistolen.
Shafer besluttede, at han ville dømmes til døden.
Det var det, han ville.
Han erklærede sig skyldig og anmodede dommeren om dødsstraf.
Og dommeren efterkom hans ønske.
Jeg fornemmer, at han ville bevare kontrollen.
Han ville styre den her sag.
Det var en måde at gøre det på.
Jeg ved ikke, om han havde gennemtænkt det.
Jeg fik fornemmelsen af, at Shafer var manipulerende
bare for at være det. Det var målet i sig selv.
Han påstod senere, at han gik efter homoseksuelle,
fordi de ikke kæmpede lige så meget imod som heteroseksuelle.
Jeg tror ikke, at det var derfor.
Der findes homoseksuelle mænd, der er to meter høje
og forskræmte heteroseksuelle mænd.
Han gik efter dem på grund af et had.
Han mente, at de var homoseksuelle, og for ham var det noget...
som han ikke kunne tolerere.
Jeg kan huske den dag. De ringede. Min kone kom ud på badeværelset.
Jeg tror, at jeg var ved at bade min yngste datter.
Hun sagde: "Robert har dræbt nogen." Jeg kunne slet ikke tro det.
ROBERTS BROR
Jeg kunne ikke tro det.
Men jeg kan godt forstå vreden.
Jeg billiger det ikke.
Jeg bryder mig ikke om det, men jeg kan godt se hvorfor.
Hvis bare hans barndom havde været anderledes.
Robert spurgte mig, hvorfor mor ikke elskede os.
Jeg sagde, at jeg ikke vidste det. Det virkede sådan.
De andre børn gik ligesom fri.
De blev ikke udsat for det.
Vi var jaget vildt.
Det er en god måde at udtrykke det.
Der var et par gange, hvor jeg vågnede om natten.
Hun slog Robert i sengen, mens han sov.
Min mor kaldte ham og mig for bøsserøve.
Jeg vidste ikke, hvad det var. Jeg fandt ud af det en dag.
Jeg vidste ikke, hvorfor hun kaldte mig det.
Selv i dag... For mig og Robert... Jeg taler med ham.
Nogle gange kigger jeg mig i spejlet. "Ser jeg feminin ud?"
Hvorfor kaldte vores mor os det?
Det har ramt ham på samme måde, for vi ligner hinanden.
Vi er bare drenge.
Især hvis han blev misbrugt, da han var lille.
Det skete aldrig for mig.
Det skete for Robert. Det kan være forskellen.
Jeg kan huske gaden.
Der var en fyr, der inviterede drengene på besøg,
så de kunne spille videospil.
I dag ved vi, hvad det betyder.
Alle de unge drenge i nabolaget.
Det påvirkede helt sikkert Robert.
Det begyndte i fjerde klasse.
12-13 år gammel. Omkring 13.
Det var da, Robert præsenterede mig for børnemishandleren.
Han kørte tingene, som om han var høvdingen for det her...
...bordel for børnemishandlere.
Der var priser for hver enkelt person.
Vi havde ikke noget arbejde. Vi var for unge til at arbejde.
Vi ville gøre alt for penge.
Det var motiveret af penge.
Og det var rart.
Vi tog hen på pizzeriaet og holdt fest.
Vi holdt pizzafest. Vi var der hele dagen og havde det fedt.
Vi glemte alt det, der var sket. Pengene fik det til at gå væk.
Det var meget foruroligende, da jeg hørte om Roberts oplevelser.
Jeg gav oralsex med kondom på.
Og...
Jeg lod ham give mig oralsex.
Længere gik jeg ikke.
Det var meget værre for Robert.
Meget mere alvorligt og foruroligende.
Vi tog bestemte steder hen for at gøre det her.
Det var min tur.
Jeg forlod bilen, mens det var Roberts tur.
Og Robert havde altid 150-200 dollar,
mens jeg kun havde 50 eller 75.
Jeg tænkte, at Robert var bedre til oralsex, end jeg var.
Måske var det uden kondom. Det var nok det, jeg tænkte.
Vi talte aldrig om den del af det.
Jeg tror, at det fik Robert til at gøre voldelige ting.
Han så aldrig selv, at da han skød de to fyre,
var det, som om han kom af med...
Det var straffen for den skade, der blev påført ham i hans liv.
Uanset om han kan se det eller ej,
gik han efter de to fyre, fordi han selv blev misbrugt.
Det er sådan, jeg ser på det. Sådan ser mange på det.
FÅ UGER EFTER STRAFUDMÅLINGEN
PÅBEGYNDTE ROBERT SHAFER EN ANKEPROCES
I 2004 FASTSLOG RETTEN, AT HAN IKKE HAVDE FORSTÅET,
HVAD DET INDEBAR AT FRASIGE SIG RETTEN TIL EN ADVOKAT
HANS DØDSDOM BLEV ÆNDRET TIL FÆNGSEL PÅ LIVSTID
UDEN PRØVELØSLADELSE
Jeg vidste, at jeg var anderledes.
Jeg var ikke som de andre drenge på min alder. Fordi det skete, brugte jeg megen tid på
at være sammen med en masse piger.
Jeg ville bevise det. De andre vidste det slet ikke.
Det var ikke min skyld. Det var ikke mig. Jeg var ikke bøsse. Det var ham.
Dem.
Jeg vidste, at en del af det...
Det er svært at høre ham tale om misbruget.
Han tager lidt afstand fra det.
Som om han fortæller en historie om en andens liv.
Jeg tror, at han ville bevise over for sig selv,
at han var tiltrukket af kvinder.
På grund af det, der skete, var han nok i tvivl om det.
Man kunne ikke drille ham og kalde ham "bøsserøv".
Det ord blev brugt meget.
Hvis man sagde det til ham, blev han meget vred.
Alle dem i mit liv... De kunne ikke begribe det.
"Ikke Robert. Ikke den Robert, vi kender."
Men mange af dem kendte mig slet ikke.
Jeg havde ikke nogen hemmeligheder.
Det hele var på overfladen. På overfladen.
Hans masker var så... Der var ikke kun en.
Den ene gik lidt af, men så var der bare en ny.
Og så en mere.
Han gemte sig bag mure og masker.
Der var ingen, der kunne trænge igennem.
Var det en maske? Ja da. Folk skulle ikke vide, hvem jeg var.
Var jeg ham, der blev misbrugt? Det afslørede jeg heller ikke for folk.
Den måde, jeg levede på, lyder helt sociopatisk.
Og det var nok også sådan, jeg levede.
Jeg gjorde unormale ting og levede et normalt liv.
39 DAGE EFTER DET FØRSTE INTERVIEW
INDVILLIGEDE ROBERT SHAFER I AT SVARE PÅ FLERE SPØRGSMÅL
Jeg fik aldrig en afklaring på børnemishandlingen.
Hævn? Måske kom det hele bare væltende ud.
Drabene gjorde det ikke bedre.
Jeg hørte først om deres baggrund bagefter. Jeg vidste det ikke.
Troede vi, at vi vidste det? Ja. Men vi var ikke sikre.
Jeg havde en pistol. En ladt pistol.
Der sker slemme ting, når man har den livsstil
og har en ladt pistol og vil røve nogen.
Det ender hurtigt med drab. Og det gjorde det.
Det var impulsivt, at jeg skød. Jeg behøvede ikke at skyde.
Shafer besluttede, at han ville dømmes til døden.
Det var det, han ville.
Han erklærede sig skyldig og anmodede dommeren om dødsstraf.
Dommeren efterkom det ønske.
Jeg fornemmede, at han ville styre det hele.
Han ville styre hele sagen, og det var en måde at gøre det på.
Sagen blev bare mere og mere frustrerende.
Jeg troede, at hvis jeg erklærede mig skyldig og anmodede om dødsstraf,
så ville det kaste lys over sagen. Folk ville føle sympati.
Det ville stille mig i en bedre situation.
Og man skal jo som bekendt passe på med, hvad man ønsker sig.
Jeg bad om det, og dommeren gav mig det.
Jeg fortryder det, fordi det ramte så mange.
Ofrenes familier anede ikke, at det ville ske.
De fandt senere ud af, at jeg blev idømt dødsstraf.
De var ikke i retssalen. De fik ikke lov til at tale.
I USA under strafudmålingen får ofrets familie mulighed for at tale.
Ofrets erklæring.
De kan rejse sig og sige det, de har lyst til. Det ville jeg ikke igennem.
Men jeg vidste, at var skyldig i drabene.
Jeg kunne ikke se dem i øjnene. Og jeg ville ikke.
Jeg skammede mig.
Det frarøvede jeg dem, men det indså jeg først senere.
Hvis jeg kunne tale med nogen af dem,
ville jeg nok helst tale med ham.
Jeg ødelagde ikke bare mine ofres familiers liv
og min families liv. Jeg ødelagde hans liv.
NAVN: STEINMEYER, DAVID JR. SIGTELSE: OVERLAGT DRAB
DAVID STEINMEYER AFSONEDE 11 ÅR FOR SIN ROLLE
HAN HAR IKKE REAGERET PÅ HENVENDELSER
Havde jeg sagt sandheden, var han måske ikke blevet fængslet.
Jeg kunne nemt have sendt ham på dødsgangen for det, jeg gjorde.
Jeg ville ikke have flere drab. Det var det, det havde været.
Men jeg ville undskylde.
Jeg skrev tilbage til ham.
Jeg skrev, at det ikke ændrede noget for os.
For mig og min side af familien.
Vi tilgiver ham.
Uanset hvad man beslutter, så er det fint med os.
Han vidste ikke, hvad hans brev ville betyde.
Det ændrede mit liv.
Jeg kan huske, da jeg modtog brevet.
Det begyndte en proces, som jeg var på vej mod.
Men jeg havde brug for noget, der kunne skubbe lidt til mig.
Det gjorde hans brev.
Den venlighed, han udviste mig...
gjorde, at jeg endelig kunne gøre noget godt.
Det er aldrig nemt at sige sandheden, når man har løjet.
Men det er endnu værre at fortælle sandheden, når man har dræbt to.
Jeg er taknemmelig for, at han gjorde det.
Taknemmelig.