‏מדי פעם בפעם אני חושב...
‏איך חיי היו אילולא זה. ‏לפעמים אני מאמין שמגיע לי לקבל סליחה.
‏שאפשר לגאול אותי.
‏- מאז השבת עונש מוות בארצות הברית ב-1976
‏- יותר מ-8,000 איש
‏- נשפטו לעונש מוות על רצח.
‏- זה הסיפור של האסיר הנידון למוות ‏מספר 0-989102 -
‏אני מצטער מאוד על מה שקרה...
‏והלוואי שיכולתי לקחת את זה חזרה.
‏מה שעשיתי, זה לא אני.
‏איך יכולתי לעשות דבר כזה?
‏- סדרה מקורית של NETFLIX -
‏הלכתי ויריתי ירייה אחת
‏וכשהתקרבתי, יריתי עוד ירייה.
‏היא נורתה דרך הלחי וזה עצר בלסת שלה.
‏הובלתי אותו מאחורי שולחן ‏ודקרתי אותו 25 פעמים.
‏לא האמנתי.
‏חשבתי, אני לא מאמין שהרגתי מישהו.
‏לא הרגשתי רע בנוגע לזה.
‏התחלתי לדקור אותו, דקרתי את הבחור על הספה.
‏- לחיות עם התוצאות -
‏- ב-1995 ג'וש נלסון וקית ברנן ‏- רצחו את חברם, טומי אוונס -
‏- כלא יוניון, רייפורד, פלורידה -
‏- הוא הורשע ב-1996.
‏- ג'וש נלסון בילה ‏יותר מחצי מחייו בשורת הנידונים למוות -
‏שמי ג'ושוע דיוויד נלסון. אני בן 40,
‏ואני בשורת הנידונים למוות.
‏אני כאן 20 שנה.
‏הייתי בן 18 וחודשיים כשנתפסתי על התיק הזה.
‏הזיכרונות המוקדמים ביותר שלי ‏הם שאבי היה אלכוהוליסט.
‏הייתי בן ארבע או חמש, ‏אולי אפילו צעיר יותר.
‏ברגע שהוא בא, אימא שלי חיכתה לו וזה התחיל.
‏הם היו מתווכחים והצעקות מילאו את המגורון.
‏הייתי רץ לחדר שלי
‏ומתחבא בחדר.
‏בוכה, כי ידעתי מה קורה, הוא הכה אותה.
‏לא יכולתי לעזור לה, ‏אבל גם פחדתי שאני הבא בתור.
‏הייתי בן שבע כשזה קרה, כשהם התגרשו לבסוף.
‏אז חשבתי שזה יהיה הרבה יותר טוב, ‏כי נהיה רק אני ואימא שלי
‏אבל המצב לא השתפר.
‏- קייפ קורל, פלורידה -
‏עברנו לפלורידה.
‏בתוך שנה, נעצרתי ארבע או חמש פעמים.
‏הרבה גנבות מכוניות ופריצות.
‏צרכתי סמים.
‏התנסיתי במריחואנה, באלכוהול.
‏אלכוהול חזק, בירה, סמים.
‏אפילו שאפתי דלק כמה פעמים.
‏כשבבתי המשפט שמעו את זה
‏הם הציעו שאלך לגמילה.
‏פשוט באתי יום אחד, ‏הם הורידו אותי באחד המקומות האלה
‏ויש עוד עשרה בנים בגילך שם, ‏כולם בטח מאותה סיבה.
‏אני וקית
‏נמשכנו זה לזה, אני מניח, והתחלנו לדבר.
‏התחברנו מהר, נהיינו חברים ממש טובים.
‏החברות נבנתה ככל שבילינו יותר בגמילה
‏והפכנו לחברים ברחובות.
‏הלכנו לאותו תיכון ובילינו יחד בכל יום.
‏אני וקית התחלנו לצאת עם שתי אחיות ‏וטינה הייתה האחות הצעירה יותר...
‏והיא התחילה לצאת עם קית.
‏כך כולנו התחברנו.
‏טומי הגיע לקבוצה שלנו דרך חבר אחר שלנו.
‏הוא פשוט לקח אותנו ‏במכונית שלו פעם אחת, טומי,
‏ולא הייתה לי הרבה תקשורת איתו בהתחלה.
‏הוא נראה אדם הגון.
‏הוא היה קצת מבוגר יותר מאיתנו
‏והתחלנו לבלות יחד.
‏כשאני וקית היינו בגמילה יחד
‏היינו בורחים מהמציאות בכך שפנטזנו וחשבנו
‏כשנצא נעשה את כל הדברים האלה, נבצע פשעים
‏ונשפר את חיינו. נתחמק מכל הדברים האלה.
‏נריץ קדימה ליום הזה.
‏אני לא זוכר בדיוק איך זה עלה, אבל זה עלה.
‏אמרנו שנהרוג את טומי.
‏נוכל לקחת את המכונית שלו, את הכסף שלו...
‏ו...
‏ונעשה כל מה שרצינו לעשות, נהיה לבד.
‏בהתחלה, חשבתי שאלה סתם דיבורים, בהתחלה.
‏לא הקדשתי לזה מחשבה.
‏לא חשבתי שזה באמת יקרה.
‏אני לא ממש
‏תכננתי...
‏תכננתי את זה בכוונה. לא עשיתי את זה.
‏גם קית לא.
‏- שדרת אס-וו 16 -
‏התקשרנו אליו. ‏הוא בא, אסף אותנו. הסתובבנו במכונית.
‏קית אמר, "אנחנו צריכים להשיג קצת כסף".
‏הוא אמר, "בסדר",
‏וקית אמר, "אם ניתן לך חלק מהכסף,
‏תיקח אותנו לנקודת מפגש ‏כדי שנוכל לאסוף את הכסף?"
‏הוא אמר, "כן, כן, אקח אתכם לשם. ‏אעזור לכם".
‏עדיין לא הייתה לי תחושה של...
‏כן, זה סגור, זה יקרה. אנחנו נהרוג אותו.
‏אז נסענו לאזור נטוש,
‏אזור לא מפותח בקייפ קורל.
‏אמרנו לו, "אנחנו נחכה לו.
‏נחכה שהוא יבוא לכאן וייתן לנו את הכסף."
‏אז יצאנו מהמכונית.
‏מחבט כדור הבסיס הגיע מטומי.
‏הוא נשא אותו בחלק האחורי של המכונית.
‏הוא אמר שלהגנה.
‏כשיצאתי השתמשתי בזה כתירוץ.
‏"אנחנו עומדים כאן בחשכה באמצע שום מקום.
‏יש לי מחבט, למקרה שמישהו ייצא מהעצים."
‏אני וקית היינו בחוץ
‏ודיברנו על מה שיקרה.
‏אמרתי, "אכה אותו קודם, אבל אם אפיל אותו,
‏אתה תצטרך לסיים איתו."
‏כלומר, אתה תצטרך להרוג אותו.
‏אז דיברנו על, "איך נוציא אותו מהמכונית?"
‏ידענו כמה הוא מעריך את המכונית הזאת.
‏הוא אהב את המכונית הזאת.
‏לקית הייתה סכין יפנית.
‏חתכנו את הפגוש בסכין היפנית ואמרנו לו,
‏"היי, כשנסעת לכאן, בטח פגעת במשהו
‏או שמשהו קרה למכונית ויש חתך בפגוש."
‏הוא יצא.
‏הוא הסתכל בפגוש.
‏הרגשתי פרץ אדרנלין. ‏ניסיתי לגרום לעצמי לעשות את זה...
‏ולא יכולתי לעשות את זה.
‏אז, עברתי את...
‏את החלק בי שלא אפשר לי לעשות את זה
‏והכיתי אותו במחבט כדור הבסיס.
‏הוא נפל.
‏אז ניסיתי להכות אותו שוב
‏ו...
‏אז הכיתי, בהחלט הכיתי אותו והוא...
‏הוא בכה וצעק,
‏לא צעק, אבל גנח ואמר,
‏"תפסיק. תפסיק.
‏תפסיק. בבקשה, תפסיק. בבקשה, תפסיק."
‏מתחנן.
‏ואז...
‏הוא אמר, אז הוא אמר,
‏"קחו את המכונית, ‏קחו את המכונית, קחו את הכסף."
‏הלכנו לצד ואמרנו...
‏"זו בכלל אפשרות?"
‏דיברנו בינינו לבין עצמנו ואמרנו,
‏"זה לעולם... אנחנו ניקלע לצרות בגלל זה."
‏קית אמר, "היה לנו הסכם".
‏אם אפיל אותו, הוא יגמור אותו.
‏אז הכיתי אותו במחבט.
‏הכיתי אותו שוב במחבט.
‏הוא הפסיק להרעיש, הוא הפסיק להתחנן, ‏הוא הפסיק לדבר.
‏קית משך שרוך אחד מהנעליים שלו
‏וקשר אותו.
‏אמרתי, "קית, תורך. הוא מעולף".
‏אז טומי אמר, "אני לא מעולף! אני לא מעולף!"
‏ואז הלכתי לשם...
‏והכיתי אותו במחבט עוד כמה פעמים.
‏ממש חזק.
‏כל מה שהתמודדתי איתו כל חיי יצא באותו רגע ‏וכל הרגשות האלה, כל הכעס ו...
‏זה פשוט...
‏פשוט הכול קרה באותו רגע.
‏הוא לא... הוא התעלף, כי הוא לא...
‏הוא לא אמר משהו נוסף. הוא לא...
‏הוא לא התנגד.
‏קית הלך לשם והתחיל לשסף ‏את הצוואר שלו בסכין היפנית.
‏גררנו אותו לאזור
‏שהיו בו יותר שיחים ‏והיה מכוסה באדמה, אני מניח שאפשר להגיד,
‏במקום ליד הכביש.
‏לקחנו חתיכה גדולה של עץ ושמנו עליו.
‏כשנסענו משם, זרקנו את המחבט למים ואת הסכין
‏ונפטרנו מהבגדים שלבשנו ‏כי הם היו מכוסים... בדם.
‏- מיד לאחר הרצח של טומי
‏- ג'וש וקית נסעו לפגוש את חברותיהם.
‏- טינה הייתה החברה של קית בזמן הרצח
‏- היא הסכימה להתראיין
‏- בתנאי שזהותה תוסווה -
‏אחותי פגשה את ג'וש במקדונלדס ‏כי הוא עבד שם.
‏- טינה, החברה לשעבר של קית ברנן -
‏פגשתי את קית דרך ג'וש
‏וזמן קצר לאחר מכן התחלנו לצאת.
‏לכולנו היו בעיות במשפחה.
‏דיברנו זמן רב
‏על הרצון לברוח יחד.
‏הבעיה הגדולה ביותר שלנו הייתה ‏איך מישהו מאיתנו יגיע למקום כלשהו.
‏קית וג'וש אמרו,
‏"אל תדאגו בנוגע לזה", שהם ישיגו מכונית.
‏באותו יום הם התקשרו ואמרו, "אנחנו ‏עוזבים הערב".
‏אמרנו, "בסדר", אז חיכינו לשיחת טלפון
‏כדי לעזוב את הבית ולצאת ‏לרחוב, כדי שיאספו אותנו.
‏ברגע שראינו את המכונית של טומי, ‏ידענו שמשהו לא בסדר.
‏לא ידענו אם הם שכנעו את טומי ‏לוותר על המכונית שלו...
‏או מה קורה?
‏שניהם היו שקטים מאוד ושאלנו, "איפה טומי?"
‏קית הגיב ב"הרגנו אותו".
‏- ג'וש וקית הסיעו את החברות
‏- 1,931 ק"מ לניו ג'רזי במכונית של טומי.
‏- הם נעצרו שבוע לאחר מכן
‏- כשטינה ואחותה התקשרו לרשויות -
‏- כתב אישום, מדינת פלורידה נגד
‏- ג'ושוע די נלסון ‏זכר לבן, תאריך לידה 16/01/77
‏- וקית אייץ' ברנן ‏זכר לבן, תאריך לידה 18/3/78.
‏- רצח מתוכנן מראש מדרגה ראשונה
‏- רצח מדרגה ראשונה, שוד בנשק קטלני -
‏- ג'וש וקית נשפטו למוות ב-1996 -
‏- כיוון שקית היה בן 16 בזמן הרצח
‏- גזר דינו הומתק מאוחר יותר למאסר עולם -
‏- סטוני פוינט, ניו יורק -
‏זו תמונה של טומי כשהוא היה כמעט בן 18.
‏זה טומי כשהוא עבד ב"ווין דיקסי".
‏הוא היה בן 16 אז.
‏זו התמונה האחרונה שצולמה.
‏זה טומי. זה היה בערב חמישי ‏לפני שהוא מת, ואחותי.
‏זו הייתה המכונית. ה"פורד פרוב" שהם רצו.
‏צילמתי את התמונה שלי ושל אחותי.
‏הוא דגדג את הצלעות שלה.
‏בלילה שלאחר מכן... הוא נרצח.
‏אני יודעת שזו התמונה האחרונה שלו.
‏טומי היה אדם שמח ונמרץ מאוד.
‏הוא אהב מכוניות, מערכות שמע.
‏תמיד יוצא לבלות, אהב חברים.
‏אני חושבת שלא היו לו אויבים.
‏אף פעם לא שתה, לא עישן. אין אדם טוב יותר.
‏הוא עמד ללכת למכללה הקהילתית,
‏התחיל ללמוד משפט פלילי. ‏הוא רצה להיות שוטר.
‏הוא אמר, "אני אקנה דופלקס"...
‏והוא יגור בצד אחד עם המשפחה שלו ‏ואני אגור בצד השני.
‏תהיה לו למבורגיני בחניה.
‏אמרתי, "בסדר".
‏זה נשמע טוב בזמנו.
‏לא ידענו בהתחלה מה קרה.
‏לא חשבנו שזה מה שקרה.
‏הלכנו לבית של ג'וש, דיברנו עם אביו החורג.
‏הלכנו לתיכון, דיברנו עם חברים.
‏הם הניחו שכולם נסעו לפורט לודרדייל.
‏חשבנו שהדבר הכי גרוע הוא ‏כיוון שהוא לא משתמש בסמים...
‏הם נתנו לו איזה סם והוא שכח להתקשר הביתה.
‏זה היה הדבר הגרוע ביותר שחשבנו.
‏- המדינה נגד ג'ושוע דיוויד נלסון -
‏- בדיקות חיצוניות, אוונס, תומס -
‏אבל עברו 11 יום לפני שידענו מה קרה. ‏הם קיבלו זיהוי חיובי דרך רישומי שיניים
‏בשל הריקבון.
‏אחד עשר ימים בשדה, בפלורידה, בחום.
‏הוא היה אמור לעשות את כל מה שהוא רצה...
‏- כריס אוונס, אחיו של טומי -
‏והוא לא זכה לעשות את זה.
‏הכול בגלל מכונית מטופשת.
‏כל מה שאני צריך לעשות הוא לחשוב על זה
‏ואני מתחיל לבכות כמו תינוק קטן.
‏תאמינו לי, אני מעוצבן.
‏הוא חי כל הזמן הזה כשהמשפחה שלי מתה.
‏כשזה מגיע מהיפי שלו, זה אומר הרבה,
‏אבל אני לא שלו כל כך.
‏שלום, אהבה ואושר לנצח ‏עד שאתה רוצח באכזריות את אחי.
‏אני אקדיש את חיי!
‏הם קיוו שמעולם לא היו... ‏עדיף להיות איפה שהם
‏כי הם לא ירצו לפגוש אותי כשהם ייצאו.
‏זה אבא של טומי.
‏הוא מת בארבעה בדצמבר 2004. סרטן.
‏כן, הוא קיווה
‏להיות שם בהוצאה להורג.
‏הוא התכוון לאכול פופקורן בשורה הראשונה.
‏זה מה שהוא אמר לכתבים בזמנו.
‏אבל... כשהמחלה החמירה
‏ידענו שהוא לא יהיה שם.
‏פשוט... 22 שנה זה הרבה זמן לחכות.
‏היה צריך להוציא אותו להורג לפני הרבה זמן.
‏בראש שלהם, הייתה להם סיבה, הם תכננו.
‏אבל במחשבה לאחור לא הייתה שום סיבה.
‏טומי ניסה להגיד להם, ‏"קחו את המכונית, קחו את המכונית".
‏הוא ידע שהם הורגים אותו...
‏אבל הם המשיכו. הם קיבלו החלטה להרוג אותו.
‏הם יכלו לקחת את המכונית וללכת...
‏אבל הם קיבלו את ההחלטה הלא נכונה ‏ועכשיו הם משלמים על זה
‏ואחד ישלם בחייו.
‏- תרי ריברס, מיזורי -
‏- אמו של ג'וש הייתה פגי.
‏- אביו אלן היה בעלה השני
‏- הנישואים הראשונים של פגי ‏היו עם ג'רי סטיוארט -
‏כשהייתי בן 19 התחתנתי עם פגי...
‏- ג'רי סטיוארט, פגי פיטרסון -
‏והיא הייתה אמה של התר, הבת שלנו.
‏פגי הייתה גם אימא של ג'וש נלסון.
‏- התר סטיוארט -
‏- פגי נלסון, אלן נלסון -
‏- ג'ושוע נלסון -
‏אני חושב שהתגרשתי בגיל 21...
‏- ג'רי סטיוארט -
‏ו...
‏ג'וש נולד שלוש שנים לאחר מכן.
‏אני זוכר שכשהתר הייתה בת שישה חודשים
‏חששתי נוכח הטיפול האימהי
‏שפגי יכלה לתת לה.
‏אני זוכר ששמעתי את התר בוכה ‏בחלק האחורי של הבית...
‏והייתי הולך ובודק ‏מה עם התר והיא הייתה נרגעת.
‏ברגע שפגי קמה
‏ושמעתי אותה הולכת ‏לחלק האחורי של המגורון...
‏והבכי הפסיק בפתאומיות,
‏עד שלב שבו הייתי מודע לזה.
‏זה נראה שונה.
‏קמתי ללכת לשם, לראות מה קורה.
‏כשנכנסתי לחדר,
‏פגי התרחקה מהתר, התינוקת,
‏והייתה לה כרית ביד.
‏נראה שפגי
‏החזיקה את הכרית על הפנים של התר.
‏כשהיא התרחקה, התר התחילה לבכות שוב
‏ולא יכולתי לראות את זה ישירות,
‏אבל הרגשתי ‏שזה מה שקרה.
‏שאלתי את פגי על זה.
‏היא הכחישה את זה,
‏היא אמרה שהיא רק... ‏היא רק ניסתה לנחם את התר.
‏היו כמה תקריות דומות לזה.
‏כשקיבלתי חזקה על התר
‏אני זוכר ששאלתי את התר,
‏"זה משהו שאת רוצה?"
‏כי אתה לא יודע בוודאות ‏איך ילדים מרגישים כלפי זה.
‏אני זוכר שהתר אמרה
‏שכן, היא רוצה לבוא למישיגן ולגור איתי,
‏אבל היא דאגה מאוד לג'וש.
‏היא אמרה, ‏"אני לא רוצה להשאיר את ג'וש שם לבד".
‏אימא שלי לא הייתה טובה.
‏הייתי אומרת שלא הייתה לה יכולת להיות אימא.
‏- התר סימונס, אחותו למחצה של ג'וש -
‏אני חושבת שהיה בה ריק,
‏שהיא לא יכלה להיות האם ‏שאני וג'וש היינו צריכים,
‏שאמורה להיות לילדים.
‏אלן, אבא של ג'וש,
‏החלק האלכוהולי, לדעתי זה מה שהגדיר אותו
‏כי ידעתי שהוא מתעלל בג'וש גופנית.
‏הוא הכה אותו הרבה,
‏הוא צעק עליו הרבה.
‏אבל אני לא יודעת מה עוד קרה
‏כשלא הייתי שם
‏רק כאשר ביקרתי.
‏אם זה אחד הדברים שאנשים ‏מאחורי דלתיים סגורות...
‏אני לא יודעת.
‏- ג'ושוע נחשף להתעללות, האב היכה את האם
‏- והתעלל בה באופן קבוע ‏במשך כל חייו הצעירים -
‏זה קשה עכשיו.
‏אני חושבת שהסביבה הזאת הרסה את ג'וש.
‏הוא מעולם לא קיבל את הערכים, המוסר.
‏אני חושבת שלא לימדו אותו לאהוב.
‏כשאין לך את זה, אתה לא יכול לתת את זה.
‏אתה לא יכול...
‏אין כלום.
‏כמו שאמרתי, אני חושבת שלא היה לו סיכוי.
‏- אמו ואביו של ג'וש נפרדו ‏כשהוא היה בן שבע.
‏- אמו נישאה שוב כמה שנים לאחר מכן -
‏- פגי פרסיפיל, גרג פרסיפיל -
‏כשהם עברו לפלורידה ב-1991...
‏זה ניתק את כל התקשורת או הקשרים למשפחה.
‏נודע לי על התעללות מינית בינו לבין גרג,
‏אביו החורג, במהלך המשפט.
‏לא היה לי מושג.
‏- הוא היה עושה לי מין אוראלי.
‏- שאלה: באיזו תדירות זה היה קורה? ‏תשובה: פעמיים, שלוש בשבוע, אולי.
‏- שאלה: איך, זה קרה במשך כמה שנים? ‏תשובה: כן, בערך שנתיים, שלוש שנים -
‏לפי מה שקראתי בדוחות,
‏גרג התעלל מינית בג'וש בכל יום, בכל שבוע.
‏זה לא היה משהו שקרה מדי פעם בפעם.
‏זה היה... לפי הדוחות,
‏זה היה כמעט כל חייו.
‏זה התחיל כשהייתי במקלחת...
‏והוא היה בא לשם ויושב על האסלה.
‏וברור
‏שידעתי שמשהו לא בסדר.
‏בסוף, ערב אחד, הוא בא לחדר שלי
‏והתחיל לגעת בי באיברים הפרטיים,
‏בפין שלי, ניסיתי להתרחק...
‏והוא המשיך.
‏ניסיתי להתגלגל, התנהגתי כאילו אני ישן.
‏התנהגתי כאילו זה לא קיים. זה לא קרה.
‏זה לא יכול לקרות.
‏שקעתי עמוק בתוך עצמי...
‏ובסוף, הייתה לי זקפה.
‏הייתי צעיר והגוף שלי הגיב.
‏אז הוא עשה לי מין אוראלי.
‏כשהוא עשה את זה
‏אני לא יכול לתאר... ‏אני לא יכול לתאר מה הרגשתי.
‏לא הרגשתי כלום. פשוט לא הרגשתי כלום.
‏כמו שאמרתי, שקעתי עמוק יותר בתוך עצמי,
‏ברחתי מעצמי.
‏בסוף, אזרתי אומץ לספר לאימא שלי,
‏אחרי שזה קרה במשך שישה חודשים, שנה.
‏הושבתי אותה, הסתכלתי בה ואמרתי,
‏"אימא, זה מה שהוא עושה לי."
‏היא קראה לו לחדר
‏והוא הודה בזה.
‏הוא אמר שהוא חשב שאהבתי ‏את זה ולכן הוא עשה את זה.
‏היא אמרה לו שאם הוא יעשה את זה שוב,
‏היא תהרוג אותו.
‏ישבתי שם וחשבתי כל הזמן,
‏אם הוא יעשה את זה שוב?
‏מה בעניין הפעמים שהוא עשה את זה?
‏מה בעניין כל הפעמים שהוא עשה את זה?
‏קשה לי להאמין כי...
‏ילד חף פשע...
‏יושב בשורת הנידונים למוות...
‏ואין שום אחריות...
‏לאנשים ששמו אותו שם.
‏הלוואי שיכולתי להציל אותו.
‏הלוואי שמישהו היה מציל אותו.
‏כי זה לא מגיע לאף אחד.
‏היו כל כך הרבה אנשים שיכלו להציל אותו.
‏מבוגרים שהיו אמורים להתערב.
‏בין אם הוא היה בן שנתיים או 12,
‏אף אחד לא תמך בו.
‏אני מצטערת שלא עשיתי את זה.
‏זה גרם לו לעצור לזמן מה, ‏אולי חודש או שניים,
‏אולי שלושה חודשים, ‏אבל כן, זה לא הפסיק.
‏כן, הוא ניגש אליי שוב.
‏באותו זמן, הייתי בן 18...
‏והרגשתי שלא אתן לזה לקרות יותר.
‏הוא לא הגיב...
‏אבל הוא אמר, "אתה צריך לבוא איתי.
‏אנחנו צריכים לדבר עם אימא שלך". ‏אמרתי, "כן,
‏בוא נלך לדבר עם אימא שלי".
‏אבל הוא תמרן את המצב
‏כשהוא רצה שאצא לחכות במכונית...
‏בזמן שהוא נכנס ודיבר עם אימא שלי.
‏בדיעבד, מי ידע? בטחתי בו,
‏מסיבה מסוימת, ‏אני לא יודע. פשוט בטחתי בו...
‏ובאותה עמדה, כדמות סמכותית.
‏פשוט בטחתי בו.
‏הוא נכנס, דיבר עם אימא שלי
‏והיא יצאה נסערת, כועסת.
‏אמרה לי לתת לה את המפתח שלי
‏והייתי בחוץ. הייתי צריך לעזוב.
‏לא הייתה לי עבודה. לא היה לי כסף.
‏הייתי צריך לקחת את הבגדים שלי וללכת.
‏חשבתי, טוב, מה אני יכול לעשות?
‏- מאוחר יותר באותו יום, ‏ג'וש וקית הרגו את טומי -
‏- שבוע לפני הרצח
‏- חברתו של קית, טינה, קיבלה טרמפ מטומי -
‏ערב אחד אחותי ואני הלכנו ‏לבית של ג'וש, לראות את קית ואת ג'וש.
‏קית לא היה שם.
‏הלכתי לטלפון ציבורי להתקשר לקית...
‏וטומי היה שם באותו לילה
‏והוא אמר שאני יכולה להשתמש ‏בטלפון במכונית שלו.
‏כשנכנסנו למכונית
‏הוא אמר לי שאנחנו צריכים לנסוע,
‏למקום עם קליטה כדי שאוכל להתקשר
‏והסכמתי.
‏במקום זאת הוא הסיע אותי לאזור מרוחק,
‏שבו אף אחד לא היה בסביבה,
‏והתחיל לתקוף אותי מינית.
‏לא הייתה לי כוונה להגיד משהו,
‏אבל אחותי ראתה שמשהו לא בסדר.
‏ברגע שסיפרתי לה
‏היא סיפרה לג'וש על כל מה שקרה.
‏כמובן, ג'וש זעם.
‏בהתחלה, טומי הכחיש הכול...
‏אבל מאוחר יותר ‏הוא הודה סוף סוף במה שהוא עשה.
‏- טינה ואחותה גילו על מותו של טומי ‏- כשג'וש וקית אספו אותן בליל הרצח -
‏כשגיליתי בראשונה מה קרה,
‏שמחתי שטומי מת.
‏זו הייתה המחשבה הראשונה שלי
‏ולעולם לא אצטרך להתמודד איתו שוב.
‏האשמה באה אחר כך.
‏לא שהרגשתי שהם עשו את מה שהם עשו
‏רק בשל מה שטומי עשה לי.
‏ידעתי שלשניהם היו בעיות בחיים,
‏אבל הרגשתי שלספר להם מה קרה לי
‏היה הקש ששבר את גב הגמל.
‏הרבה חיים אבדו באותו לילה.
‏לא רק של טומי.
‏הרבה אנשים נפגעו, הרבה אנשים קרסו.
‏ג'וש, קית, כל משפחת אוונס.
‏אף אחד לא יישאר אותו הדבר אחרי אותו לילה.
‏לג'וש תמיד יהיה מקום מיוחד בלבי.
‏הוא אדם עם לב טוב.
‏הוא היה ילד מפוחד.
‏נגרם לו הרבה נזק בחייו...
‏והכול התפרץ בדרך איומה.
‏- הטענות של טינה נגד טומי מעולם לא הוכחו -
‏זה יכול היה לקרות.
‏אנחנו לא יודעים.
‏אני חושבת שזה לא רלוונטי. ‏הם הזכירו את זה במשפט.
‏הם היו חברים.
‏לא היה אילוץ או אונס.
‏לא דיברו על זה,
‏העלו את זה פעם אחת וזהו.
‏הם תכננו את זה מראש. ‏הם רצו את המכונית שלו והם הרגו אותו.
‏- יום הולדת שמח, טומי אוונס -
‏לפתות מישהו ליער, ‏לפתות אותו לצאת מהמכונית שלו
‏ולהכות אותו במחבט כדור בסיס ‏ולשסף את צווארו...
‏כשהוא מתחנן על חייו ואומר, ‏"קחו את המכונית" והם ממשיכים,
‏"לא, אנחנו נהרוג אותך" והם עשו את זה.
‏מה הם השיגו?
‏הם בכלא והבן שלי איננו.
‏אז לא, לא הייתי סולחת להם.
‏אני מקווה שהם יישרפו בגיהינום.
‏אני עדיין לא יכול להרגיש לגמרי
‏ולהבין ולתפוס את מה שעשיתי באותו לילה.
‏איך יכולתי לעשות דבר כזה?
‏איך יכולתי... ‏בעיקר אחרי שהייתי קורבן כל חיי,
‏הייתי קורבן של אנשים אחרים, שיצאתי
‏ורצחתי באכזריות מישהו כך?
‏כי אני האחראי היחיד לזה.
‏אף אחד לא אחראי. אני עשיתי את זה...
‏ואני כל כך רוצה לקחת את זה חזרה.
‏אני רוצה למחוק את הכאב שגרמתי מכולם.
‏אני רוצה להחזיר אותו לחיים, ‏אבל אני לא יכול.
‏אני לא יודע איך...
‏אני לא יודע איך לתקן.
‏אני לא יודע איך להתנצל.
‏אני לא יודע איך, אני פשוט לא יודע מה...
‏אני לא יודע מה להגיד.
‏אז...
‏הוא מקבל את האחריות...
‏אבל זה פחות או יותר ‏כל מה שהוא אמר, שהוא...
‏היו לו כל השנים האלה לחשוב על זה, ‏שהוא אחראי למה שקרה,
‏אבל אני לא מרגישה אחרת כלפיו...
‏בשל ההצהרה הזאת. זה לא שאסלח לו. לא.
‏אני חושבת שאלה המילים ‏שהוא צריך להגיד עכשיו
‏כי הוא יודע שתאריך הוצאתו להורג מתקרב...
‏והוא יגיד הכול כדי להשיג אהדה.
‏אבל בזמנו, הוא לא אמר כלום.
‏הוא למעשה עשה לנו פרצוף ‏כשעזב את אולם בית המשפט.
‏זה עלה במשפט, שהוא גיחך אלינו.
‏הדבר היחיד שהוא מצטער עליו הוא שהוא נתפס.
‏אני לא זוכר את זה, אבל...
‏לעולם לא הייתי מגחך אליהם בגלל דבר כזה.
‏אולי גיחכתי על משהו ‏שמישהו אמר על דוכן העדים
‏או משהו שלא הסכמתי איתו.
‏אבל אפילו באותו זמן, ‏לא הייתי עושה להם את זה.
‏- חודשיים אחרי הריאיון הראשון שלו ‏- ג'וש הסכים לענות על שאלות נוספות
‏- בנוגע לרצח של טומי.
‏- ג'וש מעולם לא טען שההתעללות לכאורה בטינה
‏- הייתה גורם ברצח טומי אוונס -
‏לא שהרגשתי שהם עשו את מה שעשו...
‏רק בשל מה שטומי עשה לי.
‏הרגשתי שלספר להם מה קרה לי
‏היה הקש ששבר את גב הגמל.
‏זה קשה... זו שאלה שקשה לענות עליה
‏כי אני חושב שהדברים קרו...
‏יש סדרה של דברים שקורים ומובילים למשהו.
‏אני חושב שזה לא היה הגורם המגדיר...
‏ברצח שלו.
‏לא,
‏אבל זה בהחלט היה גורם.
‏זה...
‏זה גרם לו להיות לא תמים, מבחינתי.
‏אתה לא יכול להסתתר מעצמך...
‏כשאתה תקוע בתא לבד.
‏זה עזר לי.
‏זה עזר לי להשתנות, ‏לעזור לי לבחון מי אני באמת
‏ולא מי אני בעקבות מה שעברתי.
‏אני מחובר יותר לרגשות שלי. ‏אני מחובר יותר לצד הזה שבי
‏ויותר...
‏כן, אני לא כועס. לא כואב לי.
‏הדברים האלה לא שולטים בחיי.
‏לפעמים, אני חושב שמגיע לי למות
‏כי זה מה שהחברה שלנו מאמינה בו.
‏זה... זה המחיר שאתה משלם...
‏כשאתה רוצח, לפעמים.
‏אבל בד בבד אני גם לא מרגיש שמגיע לי למות,
‏כי... עונש מוות, אומרים
‏שמגיע לגרוע שבגרועים.
‏אבל אני הגרוע שבגרועים?
‏אני יודע שאי אפשר להסתכל בי ‏בלי לראות מה עשיתי...
‏אבל אני רק מקווה שאנשים יוכלו ‏להסתכל בי ולראות...
‏לא לשכוח, אלא לראות אותי כיותר מסך מעשיי.
‏אני יודע שקשה מאוד לאנשים לעשות את זה.
‏אני מבין את זה ו...
‏אני רק רוצה שיראו את כולי,
‏לא... לא לפי אותו רגע.
‏לפי אותה...
‏החלטה לא נתפסת, איומה, מחרידה.
‏אני יותר מזה.
‏כן, זה היה אחד המניעים לעשות את זה.
‏אני יודע שזה לא ישנה הרבה,
‏אבל אני רוצה שאנשים יידעו את זה, ‏שזה לא פשוט כל כך.
‏זה לא ברור כל כך.
‏אני לא חיה שצריך להרדים.