‫הסכמתי שיאמצו אותי.‬
‫היה לי חדר משלי.‬
‫היה לי מחנה קיץ שאליו הלכתי מדי שנה.‬
‫הייתי מאושר, שמחתי עד הגג.‬
‫יכולתי לחיות, הכול היה בסדר.‬
‫תמיד היה כיף.‬
‫אבל היו השלכות.‬
‫- מאז חידוש חוק עונש המוות בארה"ב ב-1976 -‬
‫- מעל ל-8,000 איש נידונו למוות בגין רצח -‬
‫- זה סיפורו של אסיר מספר #990135‬ ‫באגף הנידונים למוות‬‫ -‬
‫אני חושב שרציתי שהעולם ירגיש את הכאב שלי.‬
‫לא רציתי להתקיים. רק רציתי למות.‬
‫אני... לא עוד.‬
‫- הגבלת מהירות: 20 -‬
‫- זהירות, ילדים! -‬
‫- סדרה מקורית של NETFLIX -‬
‫זה סיפור אמיתי.‬
‫ככה התחלתי.‬
‫רק רציתי למרוד, רציתי לגרום למהומה.‬
‫הבטתי בו. נראה מי יהרוג את מי, אה?‬
‫קיבלתי את ההחלטה.‬
‫לקחתי את חייו.‬
‫זה משהו שמעולם לא התכוונתי לעשות.‬ ‫הלוואי שלא הייתי עושה את זה.‬
‫ידעתי שאצא מהמכונית הזו‬ ‫וארצח את שני הגברים האלה.‬
‫כשהוא כרגע ברך לפניי,‬ ‫אני רק זוכר שלחצתי על ההדק.‬
‫הרגתי את שניהם.‬
‫דקרתי אותם למוות.‬
‫- כוח מופרז -‬
‫אחת המלצריות ב״סטייק אנד שייק״‬ ‫התקשרה אליי ואמרה,‬
‫אביו של בנך היה כאן,‬ ‫ישב באחד התאים שלנו,‬‫ ‬‫ישב ושתה‬
‫- סנט לואיס, מיזורי -‬
‫במשך יותר מ-24 שעות."‬
‫מייד הלכתי לשם, לראות מה קורה,‬
‫וניסיתי לדבר איתו.‬
‫והוא הביט בי במבט הכי מרושע שראיתי בחיי.‬
‫והוא אמר, ״תעופי לי מהעיניים.״‬
‫לא ידעתי מה לחשוב, ופשוט עמדתי שם.‬
‫ואז פשוט עזבתי.‬
‫- ״סטייק אנד שייק״, דרייב ת׳רו -‬
‫- שעות לאחר מכן,‬ ‫דקר דיוויד בארנט את סביו המאמצים למוות -‬
‫- המניע מעולם לא התגלה -‬
‫- מתקן הכליאה "פוטוסי"‬ ‫מחוז וושינגטון, מיזורי -‬
‫- "הביטחון הוא סטנדרט, לא רק מטרה" -‬
‫מוכנים?‬
‫שמי דיוויד בארנט.‬
‫במקור הואשמתי בשני מקרי רצח מדרגה ראשונה,‬
‫ונידונתי למוות בשני המקרים.‬
‫נולדי בסנט לואיס, מיזורי.‬
‫אני לא זוכר את המקומות שבהם באמת גרתי.‬
‫אבל את המראות והריחות של סנט לואיס‬ ‫אי אפשר לשכוח.‬
‫אימא שלי לא רצתה אותי כשנולדתי.‬
‫בעיקרון הייתי תחת חסותו של רוברט ביגרסטף,‬
‫ידיד של אימא שלי.‬
‫הוא היה אלכוהוליסט,‬ ‫וכל הזמן היה נכנס למאסרים.‬
‫שנות ילדותי המוקדמות מעורפלות‬ ‫על ידי התעללות מינית,‬
‫מכות, אף שבור.‬
‫הסתובבתי בבגדים מרופטים ומלוכלכים.‬
‫הייתי מטונף, והייתי מתקלח פעם בכמה ימים.‬
‫לפעמים הייתי צריך להשתמש בקולבים‬ ‫כדי להשיג אוכל ממכונות אוטומטיות.‬
‫הייתי כמו בובה שישבה על המדף,‬
‫וכשאנשים רצו אותי, הם לקחו.‬
‫מעבר לכך,‬
‫בכל זיכרונות הילדות שלי אני לבד.‬
‫אני מאמין שהייתי בן ארבע או חמש‬
‫כשלשכת הרווחה‬
‫סוף סוף קלטה שאני קיים, אני מניח.‬
‫ועד היום אני זוכר את האישה ההיא,‬
‫אבל אני לא זוכר איך היא נראתה.‬
‫ואני לא יודע למה המוח שלי מערפל את זה,‬ ‫אבל זה היה החיבוק האוהב הראשון‬
‫שקיבלתי מזה זמן רב.‬
‫אני רק זוכר שהיא אמרה,‬ ‫״אני אקח אותך הרחק מכל זה.״‬
‫אני לא יודע כמה זמן‬ ‫נשארתי עם שירותי הרווחה.‬
‫בזמן שהייתי שם נקשרתי לחיית צעצוע.‬
‫אני לא יודע למה.‬
‫היא הייתה שלי.‬
‫- ילדים ומשפחות, ‬ ‫מרכז השירותים של קנזס סיטי -‬
‫שירותי הרווחה יצרו קשר עם רוברט איכשהו,‬
‫והם הנחו אותי‬
‫להתנהג יפה כשהוא יגיע לביקור.‬
‫בביקור הם השאירו אותנו לבד בחדר,‬
‫והוא פשוט לקח אותי וברח.‬
‫הזיכרון האחרון שלי מהמקום ההוא‬ ‫הוא שהפלתי את החיה במסדרון.‬
‫הוא החביא אותי כשבועיים‬ ‫בתא המטען של המכונית שלו.‬
‫נראה היה שבמשך כל אותו זמן‬ ‫היו סופות רעמים.‬
‫ישבתי מכונס בתא המטען החשוך.‬
‫פחדתי, לא ידעתי מה קורה.‬
‫לא רחצו אותי, לא אכלתי כל יום.‬
‫אבל לאחר כשבועיים‬ ‫שירותי הרווחה מצאו אותנו.‬
‫הוא נעצר ולא ראיתי אותו שוב.‬
‫- בגיל שש, דיוויד נשלח לאומנה‬ ‫אצל משפחת רימס -‬
‫מייד התאהבתי במשפחה הזו,‬ ‫כי היא הייתה משפחה.‬
‫ריטה הייתה הראשונה שיכולתי לקרוא לה אימא.‬
‫היא לא הייתה אימא שלי,‬ ‫אבל הרגשתי שאם הייתה לי אימא,‬
‫זה היחס שהייתי מקבל.‬
‫וכל מה שהם עשו היה בניסיון לשפר אותי.‬
‫אהבתי אותם.‬
‫ויום אחד ריטה קיבלה הזדמנות‬ ‫ללמוד מעבר לים.‬
‫הם בישרו לי את החדשות שאני אעזוב אותם.‬
‫והם לא יכלו לקחת אותי איתם, כי הם עוזבים.‬
‫וכל מה שחשבתי הוא, ״עשיתי משהו לא בסדר.״‬
‫פשוט חשבתי, לאחר שהתעללו בי ואנסו אותי‬ ‫כל כך הרבה בחיי,‬
‫בחמש או שש השנים הראשונות...‬
‫זה הפסיק.‬
‫ואז פתאום,‬
‫הם נפטרים ממני כי עשיתי משהו לא בסדר.‬
‫- לאחר שישה חודשים עם משפחת רימס,‬ ‫דיוויד שב אל מערכת האומנה -‬
‫- בגיל שמונה,‬ ‫הוא הועבר לביתו של אדם בשם ג׳ון בארנט -‬
‫ג׳ון היה מורה למחשבים.‬
‫הוא לא היה אדם ממוצע,‬
‫הוא היה משכיל מאוד.‬
‫אפילו לא הפריעה לי העובדה‬ ‫שלא הייתה איתו אישה.‬
‫לא ידעתי שהוא לא היה נשוי, הוא היה רווק.‬
‫הוא היה אימא ואבא באדם אחד.‬
‫לא יכולתי לבקש משהו טוב יותר.‬
‫הוא היה אדם מקסים.‬
‫הוא היה אוהב מאוד.‬
‫ואהבתי את זה שהוא לא נגע בי.‬
‫כמעט כאילו הוא ידע: ״הילד הזה פגוע.‬ ‫אני לא רוצה לדחות אותו.״‬
‫אז לא ידעתי את זה. עכשיו אני מבין.‬
‫יום אחד הוא לקח אותי לארוחת ערב,‬ ‫הושיב אותי ושאל:‬
‫״היית רוצה להיות הבן שלי?״‬
‫אמרתי, ״זה מה שאני.״‬
‫והוא שאל, ״תרצה להיות מאומץ?״‬
‫הייתי מאושר, שמחתי עד הגג.‬
‫אז...‬
‫הסכמתי שיאמצו אותי.‬
‫והלכנו לבית המשפט,‬
‫וזה אחד מזיכרונות הילדות‬ ‫המאושרים ביותר שלי.‬
‫היום שבו אומצתי, וידעתי שיש לי הורה לנצח.‬
‫הרגשתי שאני מתקדם לסגנון חיים טוב יותר‬ ‫עם ג׳ון בארנט בוובסטר גרובס.‬
‫וובסטר הייתה עיר במעמד הביניים.‬
‫זה לא היה העוני שאליו התרגלתי כשכגדלתי.‬
‫המקומות נראו טוב.‬
‫העיר הייתה נקייה והבתים היו במצב טוב יותר.‬
‫כמה חודשים לאחר האימוץ,‬
‫התחלתי לדאוג לגבי האישיות האמיתית של ג׳ון.‬
‫התחלתי לקבל מכות כשלא עמדתי בציפיות שלו,‬
‫והציפיות היו גבוהות לילד בגילי.‬
‫הוא הכריח אותי‬ ‫להגיע לביצועים שלא התאימו לגילי.‬
‫ג'ון התחיל להשתמש בכוח.‬
‫הוא השאיר סימנים, חבורות בעור,‬ ‫פצע, מה שלא יהיה...‬
‫אבל הנחמה שלו‬
‫הייתה להחזיק אותי קרוב אליו ולערסל אותי,‬
‫ולנשק לי את האוזניים, ולא הרגשתי בנוח.‬
‫ובהדרגה זה הפך מכמה פעמים בשבוע‬ ‫לכל לילה. ‬
‫״בוא שב עליי קצת. תן לי חיבוק.״‬
‫ושמתי לב‬
‫משהו קרה עם הגוף שלו.‬
‫הייתי רק בן שמונה או תשע.‬
‫ידעתי שמשהו לא בסדר.‬
‫הוא נגע בי בצורה לא הולמת.‬
‫איברי מין.‬ ‫הוא היה דוחף את הלשון לאוזן שלי.‬
‫הייתי כמעט מאבד הכרה כשישבתי עליו.‬
‫לפעמים לא הייתי זוכר מה הוא עשה‬
‫כי אמרתי לעצמי שאם אני לא רוצה להרגיש,‬ ‫אני חייב להיות רדום.‬
‫לא רציתי להתקיים. רק רציתי למות.‬
‫לא עוד.‬
‫- לאחר יום הולדתו התשיעי של דיוויד,‬ ‫אימץ ג׳ון בארנט שני ילדים נוספים -‬
‫- הצעיר, אריק, החל מייד להעריץ את דיוויד -‬
‫מייד חיבבתי את אריק.‬
‫הוא היה מקסים.‬
‫הוא היה מאוד מודע‬ ‫לשתי השיניים הבולטות שהיו לו מלפנים.‬
‫הן היו קצת עקומות. ואני אהבתי אותו.‬ ‫הוא היה מלא שמחה.‬
‫אבל אז התחלתי לראות את ג׳ון קורא לאריק,‬
‫בדרך שבה היה קורא לי.‬
‫וחשתי חסר הגנה.‬
‫הרגשתי כאילו שדדתי מאריק את הילדות שלו.‬
‫אני הגדול ביותר, והייתי אמור להגן עליהם.‬
‫אבל לא יכולתי.‬
‫אבל גם שמחתי שזה לא הייתי אני.‬
‫הרגשתי רע על כך שהרשיתי שזה יהיה הוא.‬
‫- הוריו של ג׳ון בארנט, קליפורד וליאונה -‬
‫- גרו ברחוב של בנם -‬
‫פעם בשבועיים, ביום ראשון,‬ ‫התכנסנו אצל הוריו לארוחה משפחתית.‬
‫אהבתי את ליאונה מהרגע הראשון.‬ ‫היא הייתה חמה מאוד ומזמינה.‬
‫היא לימדה אותי לבשל.‬
‫מעולם לא סיפרנו להם על מה שקרה עם ג׳ון.‬
‫פחדתי מהתגובה של קליפורד,‬ ‫כי הוא היה די חסון.‬
‫וקרה שקליפורד...‬
‫היה נותן מכה קלה על הראש,‬
‫כמו שכל הורה עושה לילד.‬
‫זה לא היה חזק, אבל תמיד עם הטבעת.‬
‫והייתה לו טבעת זהה לזו שהייתה לג׳ון.‬
‫אז כל פעם שהוא היכה‬ ‫זה היה כאילו ג׳ון מכה אותי שוב עם הטבעת‬
‫שוב ושוב.‬
‫אז התחלתי לראות את קליפורד בתור ג׳ון,‬ ‫ולא יכולתי להתגבר על זה.‬
‫כשראיתי את ג׳ון, ראיתי את קליפורד ולהפך.‬
‫אבל כשראיתי את ליאונה, חשבתי:‬ ‫״אפשר לחבק אותך?״‬
‫רק היא ידעה לאהוב במשפחה ההיא.‬
‫- דיוויד גר עם ג׳ון בארנט עד גיל 18 -‬
‫- הוא עזב לאחר ויכוח -‬
‫גרתי עם חברים פה ושם,‬
‫ולא סיפרתי לחברים שלי בדיוק מה קורה.‬
‫אבל לדעתי הם ידעו.‬
‫הייתה לי עבודה, אבל ישנתי בכל מיני מקומות.‬
‫ליאונה הבינה במידה מסוימת.‬
‫והיא שאלה מה שלומי. אמרתי, ״אני בסדר.״‬ ‫והיא אמרה, ״לא, מה שלומך באמת?״‬
‫וכל כך רציתי לספר לה על מה שקורה עם ג׳ון,‬
‫רציתי להביט בה ולומר,‬
‫״את לא יודעת על ההתעללות ועל הניסיונות שלו‬
‫לשכב איתי, כשהייתי בן תשע או עשר,‬
‫כשהוא שכב עליי.״‬
‫רציתי לספר לה את כל זה.‬
‫וחשבתי שכל מה שאומר שיהיה נגד ג׳ון,‬
‫היא תגיב באופן תומך או מגונן.‬
‫אז הרגשתי שאם אתעקש, מיד אדחה.‬
‫- בבוקרו של הארבעה בפברואר, 1996 -‬
‫- נכנס דיוויד בארנט לבית סביו -‬
‫- הוא המתין שישובו מהכנסייה -‬
‫כשהם חזרו, ישנתי.‬
‫וכשהתעוררתי, התחלנו לדבר.‬
‫הדבר האחרון שאני זוכר הוא שדיברתי איתה,‬
‫ואני...‬
‫ניסיתי להיזכר כל יום מאז מה קרה,‬
‫איך האירועים השתלשלו,‬
‫מה נאמר שהיה הטריגר.‬
‫היא דיברה על שיחה שהייתה לה עם ג׳ון.‬
‫אני זוכר שראיתי את קליפורד.‬
‫הוא אמר משהו על ג׳ון.‬
‫ו...‬
‫ואני לא יודע מה קרה לי.‬
‫קרה לי משהו.‬
‫כשלבסוף הבנתי מה קורה,‬
‫עמדתי והבטתי בקיר.‬
‫וכשהבטתי מטה, קליפורד היה משמאלי.‬
‫ולא היה לי דם על הידיים.‬
‫אז לא הבנתי מאיפה הגיע כל הדם.‬
‫ולא ידעתי מה קרה.‬
‫פחדתי פחד מוות. לא ידעתי מה לעשות.‬
‫וחשבתי, ״מה עשית?״‬
‫והסתכלתי וניסיתי להבין‬ ‫אם יש כאן עוד מישהו.‬
‫וראיתי את ליאונה...‬ ‫צעדתי וראיתי את ליאונה במסדרון.‬
‫ופחדתי.‬
‫הרגתי את שניהם.‬
‫דקרתי אותם למוות.‬
‫- תוך 24 שעות התוודה‬ ‫דיוויד בארנט בפני המשטרה -‬
‫- על שני מעשי הרצח -‬
‫הנזק שנעשה לגופות שלהם, כשראיתי את הדוח...‬
‫צלעות שבורות, לסת פרוקה,‬
‫תריסר פצעים מסכינים שונות.‬
‫אני לא יודע מאיפה הן הגיעו.‬ ‫אומרים שמהמטבח.‬
‫אני לא זוכר שלקחתי אותן.‬
‫נכנסתי למצב של שימוש בכוח מופרז‬ ‫או להתקף זעם.‬
‫איבדתי הכרה.‬
‫והרגתי שני אנשים חפים מפשע.‬
‫- במרץ 1997 -‬
‫- נשפט דיוויד בארנט‬ ‫על שני סעיפים של רצח מדרגה ראשונה -‬
‫- בית המשפט המחוזי, סנט לואיס -‬
‫זה היה הבית במשך שמונה, תשעה, עשרה ימים.‬
‫ישבתי ממש כאן.‬
‫שורה אמצעית, כיסא שני מימין.‬
‫וזה מעלה המון זיכרונות.‬
‫אני רואה את פניו של דיוויד כל הזמן.‬
‫פניו של דיוויד לא עוזבות.‬
‫שמי אנדי דייזי.‬
‫הייתי יושב ראש חבר המושבעים‬ ‫במשפטו של דיוויד בארנט בשנת 1997.‬
‫אי אפשר שלא להרגיש בעתה‬
‫מחומרת האישומים נגד דיוויד בארנט.‬
‫אני מאמין שנעשה שימוש בכחמישה סכינים,‬
‫היו מעל ל-20 פצעי דקירה.‬
‫התקיפה הזו הייתה כה אלימה‬
‫שלהבי סכינים נתלשו מהידית.‬
‫סכינים חדרו כל כך עמוק, עד שנתקעו...‬
‫במבנה העצם.‬
‫עד כדי כך שצריך היה לחזור למטבח‬ ‫ולהביא מספר סכינים נוספות.‬
‫אז כל אחד מסביו סבל ממוות איטי, אלים,‬
‫מייסר ואכזרי.‬
‫ועל כל אחד מאיתנו היה לחליט בלב כבד‬ ‫מהו הדבר הנכון לעשות.‬
‫- דיוני חברי המושבעים, 417 -‬
‫על מנת לאכוף גזר דין מוות,‬
‫צריכה להתקבל הצבעה פה אחד‬ ‫מכל חברי חבר המושבעים.‬
‫ואני זוכר שקמתי מהשולחן והלכתי לעבר החלון.‬
‫וכמעט עצרתי את הדמעות‬
‫כשאמרתי, ״כל ה-12 צריכים לקבל החלטה.‬
‫אחד עשר קבר קיבלו אותה. האם אני שם?‬
‫האם הגעתי ל...‬
‫נחישות בלב כדי לומר,‬ ‫״הבחור הזה לא צריך לחיות״?‬
‫והגעתי.‬
‫- ב-21 במרץ 1997, חבר המושבעים המליץ‬ ‫על גזר דין מוות לדיוויד בארנט -‬
‫- סוואנה, ג׳ורג׳יה -‬
‫"יום הולדת שמח לאמי האוהבת. בנך, דיוויד."‬
‫הוא שולח הרבה פרחים,‬ ‫אבל לפעמים גם דברים אחרים.‬
‫הוא לא שוכח ימי הולדת,‬ ‫את יום האם או את חג המולד.‬
‫ואני חייבת לומר,‬ ‫יש לי שני ילדים ביולוגיים, והם שוכחים.‬
‫דיוויד לא שוכח.‬
‫הוא מאוד מתוק ומתחשב.‬
‫הוא קורא לי אימא.‬
‫אני הדבר הכי קרוב שיש לו.‬
‫שמי ריטה רימס.‬
‫דיוויד בארנט היה בננו באומנה,‬
‫מאז שהיה בן שש וחצי,‬ ‫עד מעט לאחר יום הולדתו השביעי.‬
‫היה נהדר עבורו רק להיות חלק מהמשפחה.‬
‫הוא אהב את זה.‬
‫הוא מעולם לא היה אלים. הוא היה ילד טוב.‬
‫אני חושבת שהוא היה ממשיך להשתפר ולפרוח‬
‫בסביבה משפחתית יציבה ואוהבת.‬
‫מצד שני, הוא היה אתגר בדרכים מסוימות.‬
‫אפשר היה לראות‬
‫שבסביבה הלא נכונה לא יהיה לו טוב.‬
‫- כאשר ריטה קיבלה עבודה בחו״ל,‬ ‫הוחזר דיוויד לשירותי הרווחה -‬
‫- ריטה לא שמעה דבר‬ ‫בנוגע לדיוויד במשך 13 שנים -‬
‫- עד שנוצר עימה קשר בנוגע לרציחות -‬
‫כשגיליתי שדיוויד הרג שני אנשים...‬
‫זה היה מזעזע. לא ציפיתי לזה.‬
‫במיוחד כשגיליתי שהם היו אנשים נחמדים.‬
‫הם לא הזיקו לו.‬
‫- ריטה עקבה בקפידה אחר משפטו של דיוויד -‬
‫ישבתי בכל הדיונים בבית המשפט.‬
‫עורכת הדין שלו באותו זמן‬ ‫לא השתמשה כלל בחומר הרקע‬
‫על ההתעללות ומה שעבר עליו‬
‫מאז שאומץ ועד שנכלא.‬
‫שאלתי אותה‬
‫מדוע לא נעשה שימוש בכל זה‬ ‫על מנת לעזור לדיוויד.‬
‫והתשובה היחידה שלה,‬ ‫שהייתה מאוד קצרה, הייתה...‬
‫״אני לא חושבת שזה יועיל לו.‬ ‫אני חושבת שזה יעשה יותר נזק."‬
‫זה כל מה שהיא אמרה והיא המשיכה ללכת. כן.‬
‫- סנט לואיס, מיזורי -‬
‫לדיוויד הייתה רשימה ארוכה של שמות‬ ‫שהוא היה רוצה שישמשו כעדים במשפט.‬
‫עורכת הדין הראשונה שלו‬ ‫לא יצרה קשר עם אדם אחד מהרשימה.‬
‫אף לא אחד.‬
‫- וובסטר גרובס -‬
‫אני ג׳ייסון קינגדון,‬
‫ואנחנו נכנסים לוובסטר גרוב הישנה,‬ ‫כדי לראות איפה דיוויד ואני גדלנו.‬
‫- חברו הטוב ביותר של דיוויד -‬
‫דיוויד חי עם ג׳ון בארנט, שאימץ אותו,‬
‫ועם עוד שני בנים שג׳ון אימץ.‬
‫נראה היה בתחילה שהם היו משפחה ממש מגניבה.‬
‫היה להם אבא שהיה מאמן כדורגל,‬
‫ממש אהב ילדים, ממש אהב ספורט.‬
‫רק כשישה חודשים לאחר שהכרתי את דיוויד‬
‫התחילו לקרות כל מיני דברים.‬
‫הם היו ננעלים בחדר‬
‫ומתחבאים מג׳ון.‬
‫הם כל כך פחדו לצאת מהחדר ולהיות ליד ג׳ון‬
‫שכשהיו צריכים לשירותים,‬ ‫הם לא היו עוזבים את החדר שלהם.‬
‫הם היו פותחים חלון ומשתינים החוצה.‬
‫סביו של דיוויד גרו ממש בבית הזה שם.‬
‫במרחק של שני בתים.‬
‫במקום הזה הרגשנו יותר בנוח.‬
‫היינו הולכים לשם אחרי בית הספר,‬
‫והם הוציאו לנו חלב ועוגיות.‬
‫מטורף שהבית הזה היה כל כך מפחיד עבורנו,‬
‫והבית הזה היה כל כך נעים.‬
‫- בגיל 15, ג׳ייסון ודיוויד‬ ‫גילו תמונת פולארויד -‬
‫- בשידת מיטתו של ג׳ון בארנט -‬
‫התמונה הייתה...‬
‫פלג גוף עליון עם מעט ירכיים‬
‫ורגליים, ואולי מעט מקו הצווארון,‬
‫של נער צעיר, לפני גיל ההתבגרות.‬
‫כלומר שלא היה לו שיער ערווה.‬
‫וידו של ג׳ון‬ ‫החזיקה את הפין של הנער בתמונה.‬
‫לג׳ון הייתה זרועה מאוד שעירה,‬ ‫והייתה לו טבעת מסוימת שתמיד ענד.‬
‫מעין טבעת כיתה.‬
‫אותה טבעת ואותה זרוע היו בתמונה.‬
‫ידענו שזה היה ג׳ון.‬
‫חשבנו שהתמונה היא ראיה...‬
‫חד משמעית שאי אפשר להתווכח איתה.‬
‫אי אפשר היה לומר שזה לא אמיתי.‬
‫היינו כל כך שמחים.‬
‫זה אמור היה להיות הסוף.‬
‫הרגשנו שעמד לקרות משהו ענק.‬
‫הלכנו ברגל לתחנת המשטרה,‬
‫וחשבנו שאולי זה יסביר לבלשית‬
‫בתחנת המשטרה בוובסטר גרובס,‬
‫למה אנחנו כל כך כועסים ופרועים ופשוט...‬
‫עושים את מה שאנחנו עושים.‬
‫אולי היא תבין.‬
‫ברגע שהיא ראתה את התמונה‬ ‫ראיתי שהיא מתה מפחד.‬
‫היא פחדה מהתמונה יותר מאיתנו.‬
‫היא...‬
‫החליקה את התמונה בחזרה לדיוויד,‬ ‫בדיוק כפי שהחליק אותה אליה,‬
‫ומייד אמרה לי לצאת מהחדר.‬
‫- מקום בטוח -‬
‫כשהיא סיימה לשוחח איתו,‬
‫הוא יצא בסערה מהדלת הזו כאן.‬
‫ראיתי שהתמונה הייתה בידו. ‬
‫״מה אתה עושה עם התמונה,‬ ‫למה עוד יש לך את התמונה?״‬
‫״הם לא יעשו שום דבר, הם לא יעזרו לנו.״‬
‫הוא היה הרוס.‬
‫מבחינתנו זו הייתה הסמכות העליונה.‬ ‫לא היה לנו עוד לאן ללכת.‬
‫לא היה עוד במי לבטוח.‬
‫אני יודע שאותו יום שינה את דיוויד.‬
‫- בשנת 2017, ג׳ון בארנט מת מסיבות טבעיות -‬
‫- הוא מעולם לא הואשם בהתעללות מינית -‬
‫ג׳ון היה חבר נהדר.‬
‫הוא היה מצחיק,‬
‫שנון מאוד והיה נהדר להיות בחברתו.‬
‫- הספד לג׳ון בארנט -‬
‫הוא היה מצליח בתחום טכנולוגיית מידע,‬
‫והחזיק בעמדה ניהולית.‬
‫אבל הוא ויתר על משכורות ענק,‬
‫ולימד ילדים, רבים מהם בסיכון,‬
‫עיבוד מידע בבית הספר התיכון במחוז ווסט.‬
‫הוא היה נהג אוטובוס בי״ס טוב ואהוב.‬
‫טוב מספיק על מנת לזכות מספר שנים‬ ‫בתואר נהג השנה.‬
‫אבל ג׳ון גם היה חכם.‬
‫הייתה לו החוכמה להבחין במטרת חייו,‬
‫וזו הייתה ילדים.‬
‫הוא היה אב אומנה ואב מאמץ אוהב,‬
‫ולילדיו הייתה ההזדמנות‬ ‫לגדול, לחיות ולהצליח.‬
‫אני פרד דומקי,‬ ‫ואני הייתי חברו הטוב ביותר של ג׳ון בארנט.‬
‫והייתה לי הזכות לשאת הספד בלווייתו.‬
‫ורציתי לחלוק את זה איתכם כדי לתת מושג‬
‫לגבי סוג האדם שג׳ון בארנט היה.‬
‫מעולם לא התעמקתי בהאשמות,‬
‫אבל אני יכול באופן כללי לומר‬ ‫שהוא היה בחור טוב.‬
‫ןאני לא צריך לדעת עוד.‬
‫אני כבר יודע.‬
‫אז אם מישהו רואה משהו אחר,‬
‫איך הם חושבים שהם יודעים יותר טוב ממני,‬
‫כשאני ביליתי 49 שנים עם ג׳ון,‬ ‫אני לא מבין איך זה יכול להיות.‬
‫אף פעם לא ראיתי אותו נוגע בבנים או משהו.‬
‫אף פעם לא ראיתי אותו עושה להם את זה.‬
‫שמי ססיל שודרוסקי.‬
‫הייתי בתיכון, בכיתה י׳,‬ ‫בבית הספר הטכני במחוז ווסט.‬
‫וג׳ון בארנט היה המורה שלי למחשבים.‬
‫הוא היה גבוה, נחמד, עם עיניים כחולות.‬
‫היה בו משהו שגרם לי לרצות‬ ‫לראות אותו כל בוקר,‬
‫ולדבר איתו ושיחייך אליי.‬
‫זה גרם לי להרגיש מיוחדת.‬
‫הייתי בת 14.‬
‫הכו אותי הרבה בבית.‬
‫כך הגעתי לבית בארנט.‬
‫מעולם לא חזיתי בהתעללות,‬ ‫מכות או התעללות מינית.‬
‫אבל איתי זה היה אחרת.‬
‫הוא היה מחכה שהבנים ילכו לישון.‬
‫הייתי על הספה או משהו,‬
‫הוא היה מגיע, מתחכך בי, מנשק אותי,‬
‫שם ידיים בכל מיני מקומות. דברים כאלה.‬
‫וחשבתי שזה בסדר, כי אהבתי אותו.‬
‫הייתי ילדה קטנה, אתה יודע.‬
‫הייתי אומרת,‬
‫שהוא פדופיל, או היה, ועבריין מין.‬
‫- האמונה היא הביטחון במה שאינו נראה -‬
‫- ססיל גרה בביתו של ג׳ון בארנט‬ ‫במשך קיץ אחד -‬
‫- באותה תקופה‬ ‫היא התקרבה לבנו המאומץ, דיוויד -‬
‫דיוויד ואני היינו מבלים‬
‫רקדנו יחד ושרנו שירים.‬
‫משהו התבשל.‬
‫זה פשוט קרה.‬
‫ואנחנו...‬
‫היו יחסי מין.‬
‫אני לא משתמשת באמצעי מניעה או משהו.‬
‫ואז...‬
‫אמרו לי שאני בהיריון.‬
‫ג׳ון בארנט דרש שאפיל.‬
‫הוא הציע לשלם על ההפלה.‬
‫הוא כעס על בנו,‬
‫עכשיו אני מבינה שהוא כנראה קינא.‬
‫הוא כעס שאני כבר לא איתו.‬
‫- לאחר הלידה‬ ‫ססיל ודיוויד בארנט עברו לגור יחד -‬
‫דיוויד היה כל כך גאה בסת׳,‬
‫הוא רצה להחזיק אותו, ולהאכיל אותו, אז...‬
‫ניסינו לגרום לזה לעבוד.‬
‫וזה לא הלך כל כך טוב.‬
‫דיוויד היה נשאר ער עד מאוחר.‬ ‫היה מעשן עם אחותי ועם חברים, משחק קלפים...‬
‫אני הייתי צריכה ללכת לישון מוקדם.‬ ‫למדתי במכללה בבוקר.‬
‫הוא לא למד.‬
‫הייתי צריכה לשלם למישהי‬ ‫שתהיה עם סת׳ כי דיוויד לא יכול.‬
‫לא ידעתי איך להתמודד עם זה.‬
‫ולא יכולתי להיות איתו יותר.‬
‫הרחקתי אותו, אני יודעת את זה.‬
‫אני בטוחה שזה פגע בו.‬
‫כל חייו הוא הורחק.‬
‫ואני עשיתי את אותו הדבר.‬
‫- החיים מביאים למקומות בלתי צפויים...‬ ‫האהבה מביאה אותנו הביתה -‬
‫- תוך שנה רצח דיוויד את סביו -‬
‫- וקיבל גזר דין מוות -‬
‫- שש שנים לאחר משפטו של דיוויד -‬
‫- החלו פרקליטים פדרלים‬ ‫לבחון מחדש את גזר הדין שלו -‬
‫- קנזס סיטי, מיזורי -‬
‫לדעתי, לפני שחבר מושבעים אומר לאדם‬
‫״אנחנו נבקש ממדינת מיזורי להרוג אותך״,‬
‫יש לספר את סיפורו.‬
‫ולדעתי זה לא קרה במשפט שלו.‬
‫שמי אליזבת׳ קרלייל,‬
‫ואני הייתי אחת מעורכי הדין של דיוויד בארנט‬ ‫בשלבים האחרונים של משפטו.‬
‫- החותם הגדול של מדינת מיזורי -‬
‫- צוותה של אליזבת קרלייל -‬
‫- חשף תיעודים שלא נראו קודם לכן‬ ‫להתעללות בילדות -‬
‫זהו דוח מספטמבר 1992.‬
‫שירותי הרווחה הובאו‬ ‫לאחר שהילדים דיברו עם הבלשית בגלנדייל.‬
‫והם דיברו על הסוגים השונים‬ ‫של התעללות פיזית ומינית שהם חוו.‬
‫- ישנה עילה לחשד להתעללות פיזית ומינית -‬
‫ישנם סימני אזהרה, דגלים אדומים‬ ‫שלא זכו ליחס.‬
‫אין ספק שזה טרגי,‬
‫אבל אין ספק שזה ממש הכעיס אותנו.‬
‫אני חושבת שבתי הספר אכזבו אותו.‬
‫שירותי הרווחה אכזבו אותו.‬
‫המשטרה אכזבה אותו.‬
‫הוא לא קיבל עזרה בשום מקום שאליו פנה.‬
‫- בשנת 2003,‬ ‫ערער צוותה של קרלייל על גזר הדין -‬
‫- הם טענו שלרציחות לא קדמה כוונה תחילה -‬
‫- דיוויד בארנט ישב בכלא 22 שנים -‬
‫- כאשר הגיע בית המשפט להחלטה -‬
‫- פארק לארסון -‬
‫אני חושב שהייתי בקניון,‬
‫קניתי אוכל במסעדה או משהו,‬
‫ופתאום... מגיעות המון הודעות.‬
‫״הצלחנו! הסרנו את גזר הדין של דיוויד!״‬
‫ופשוט צעקתי בכל הכוח בקניון,‬
‫הרבה אנשים הסתכלו עליי, אבל...‬
‫הלב שלי שמח‬
‫מכיוון שידעתי שחוסר צדק גדול מאוד נפתר.‬
‫- ב-15 במרץ 2019, הומתק גזר דינו של דיוויד‬ ‫למאסר עולם ללא אפשרות לשחרור על תנאי -‬
‫- מאז המתקת גזר הדין -‬
‫- חידש דיוויד את הקשר עם ג׳ייסון -‬
‫כשרק התחלתי ללכת לבקר אותו, היה קשה.‬
‫דיוויד בכה הרבה בביקורים שלנו.‬
‫אני באמת חושב ש...‬
‫דיוויד לא יודע למה.‬ ‫הוא לא יכול היה לשלוט בעצמו.‬
‫- למרות שדיוויד אינו זוכר‬ ‫את ביצוע הרציחות -‬
‫- הוא גילה את הסיבה -‬
‫- לכך שהלך לבית סביו באותו יום -‬
‫הוא לא הלך לשם כדי להרוג אותם.‬
‫לדיוויד לא היום שום כוונות זדון כלפיהם.‬
‫הוא פשוט אמר,‬
‫״רציתי כבר לסיים עם זה‬
‫ולספר להם מה ג׳ון עושה.״‬
‫אז הוא סיפר להם הכול.‬
‫הוא סיפר להם מה ג׳ון עשה לו.‬
‫הוא סיפר להם מה ג׳ון עשה לאריק, ו...‬
‫זה לא הלך כמו שדיוויד חשב שזה ילך.‬
‫לא היו זרועות פתוחות ואוהבות.‬
‫הם נפגעו, הם כאבו, הם לא רצו לשמוע את זה.‬
‫הוא שמע את זה משני האנשים‬ ‫שהוא חשב שאהבו אותו.‬
‫לא היה לו אף אחד אחר.‬
‫אבל כל האכזריות הזו, כל השנאה והזעם‬
‫לא היה מכוון כלפי הסבים בכלל.‬
‫כל דקירה הייתה לג׳ון.‬
‫זה היה השיא של חייו של דיוויד,‬
‫הווידוי הזה. זה היה הרגע.‬
‫- מתקן הכליאה "פוטוסי"‬‫ -‬
‫אני מאמין‬‫ ‬‫שמגיע לי להיות כאן.‬
‫מגיע לי המצב שאיתו אני מתמודד מדי יום.‬
‫ואני מבורך בו.‬
‫- שלושה חודשים לאחר הריאיון הראשון -‬
‫- דיוויד בארנט הסכים‬ ‫לענות על שאלות נוספות -‬
‫אני לא זוכר מה קרה צעד אחר צעד.‬
‫אני זוכר...‬
‫את ההתחלה, ושהתוצאה הייתה מזעזעת.‬
‫בהתחלה הייתי בשיחה‬
‫וניסיתי להסביר להם,‬
‫״תראו, אני לא יכול לחזור לגור עם ג׳ון.״‬
‫לא היו לי המילים הישירות להצביע על ג׳ון.‬
‫״ג׳ון עשה לי ככה.״‬
‫אני לא חושב שיכולתי לעשות זאת אז.‬
‫אבל באותו יום, בדרכי שלי,‬
‫אני מאמין במאת האחוזים‬ ‫שחלק ממני ניסה לספר מה קרה.‬
‫לא עובר יום שבו אני לא חושב‬ ‫על קליפורד וליאונה.‬
‫הם חיים בליבי.‬
‫אני מאמין שאם ליאונה הייתה עומדת מולי,‬ ‫היא הייתה מחבקת אותי ואומרת שהיא מבינה.‬
‫שהיא סולחת לי.‬
‫וגם קליפורד.‬
‫אני לא שונא את ג׳ון.‬
‫גם אז לא שנאתי אותו.‬
‫אני עדיין אוהב את ג׳ון על מה שניסה לעשות.‬
‫אני סולח לו.‬
‫היו לו בעיות משלו,‬ ‫דברים משלו שהוא לא הצליח להתגבר עליהם.‬
‫אז הוא נכנע לתשוקות שלו,‬ ‫שהיו פסיכולוגיות או גופניות, מיניות.‬
‫היא פשוט לא התגבר עליהן.‬
‫אז אני עדיין מכבד את העובדה‬
‫ומעריך את העובדה שהוא ניסה להיות אבא,‬
‫למרות שהיו לו שדים.‬
‫זו הדרך היחידה לנסח את זה.‬
‫- מאז המתקת עונשו של דייב,‬ ‫עתידו היה חיים שלמים מאחורי סורג ובריח -‬
‫- כעת הוא מערער, ומקווה לשחרור על תנאי -‬
‫הדבר המוזר שלא סיפרתי לאף אחד,‬ ‫הוא שכשנתנו לי מאסר עולם ללא ערעור,‬
‫הרגשתי שמענים אותי.‬
‫כי נאלצתי לחיות את שארית חיי כך.‬
‫- מבוי סתום.‬ ‫שטח הכלא המדיני, הסגת גבול אסורה -‬
‫אבל זה לא ממש המצב.‬
‫ככל שגדלה התמיכה בי,‬
‫כך רציתי לחיות.‬
‫יש חיבור בין אסירים. אפשר לומר:‬ ‫״פישלנו. אנחנו לא שונים מאף אחד אחר.‬
‫אנחנו לא נחיה בחרטות שלנו,‬ ‫אלא נחיה איתן ונתקדם.״‬
‫אני מאמין שאשתחרר.‬
‫רק עוד כמה שנים והכול ישתנה.‬
‫ואני מקווה להיות חבר פעיל בחברה.‬
‫- תרגום כתוביות: ורה זליבנסקי -‬