Souhlasil jsem s adopcí.
Měl jsem svůj pokoj.
Každý rok jsem jezdil na tábor.
Bylo to úžasné, byl jsem nesmírně šťastný.
Mohl jsem žít. Bylo to tak, jak má být.
Byla zábava.
Všechno má ale své důsledky.
OD ZNOVUZAVEDENÍ TRESTU SMRTI V USA V ROCE 1976
BYLO ZA VRAŽDU K SMRTI ODSOUZENO PŘES 8000 LIDÍ
TOTO JE PŘÍBĚH ODSOUZENCE NA SMRT # 990135
Nejspíš jsem chtěl, aby svět cítil, jak trpím.
Nechtěl jsem žít. Chtěl jsem jen umřít.
Nemohl jsem dál.
PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Tento příběh se skutečně stal.
Takhle to začalo.
Šlo mi o vzpouru. Chtěl jsem vyvolat chaos.
Díval jsem se na něj. Uvidíme, kdo koho zabije!
Rozhodla jsem se sama.
Zabila jsem ho.
Nikdy jsem nic takového udělat nechtěl.
Kéž bych to neudělal.
Věděl jsem, že z toho auta vystoupím a ty dva chlapy zabiju.
Klečel přede mnou.
Vzpomínám si, jen jak jsem zmáčkl spoušť.
Oba jsem je zabil.
Ubodal jsem je.
NÁVAL VZTEKU
Zavolala mi servírka ze Steak 'n Shake a řekla:
„Byl tu otec vašeho syna.
Kouři a pil,
byl tu víc než 24 hodin.“
Okamžitě jsem se jela podívat, co se děje.
Snažila jsem se s ním promluvit.
Vrhl na mě pohled plný zla, nejhorší, co jsem kdy viděla.
A řekl: „Vypadni odsud.“
Nevěděla jsem, co si mám myslet.
Pak jsem odešla.
STEAK 'N SHAKE RYCHLÉ OBČERSTVENÍ
O NĚKOLIK HODIN POZDĚJI DAVID BARNETT UBODAL SVÉ ADOPTIVNÍ PRARODIČE
MOTIV NIKDY NEVYŠEL NAJEVO
NÁPRAVNÉ ZAŘÍZENÍ POTOSI, OKRES WASHINGTON, MISSOURI
Můžeme?
Jmenuju se David Barnett.
Původně mě obvinili z dvou vražd prvního stupně.
Za obě jsem dostal trest smrti.
Narodil jsem se v St. Louis City v Missouri.
Nepamatuju si ani jedno z míst, kde jsem žil.
Pachy a zvuky St. Louis ale člověk jen tak nezapomene.
Když jsem se narodil, matka mě nechtěla.
Skončil jsem v péči Roberta Biggerstaffa,
matčina přítele.
Byl to alkoholik a často býval ve vězení.
Mé rané dětství poznamenalo zneužívání a bití.
Zlomili mi nos.
Chodil jsem v potrhaném, špinavém oblečení.
Chodil jsem potřísněný stolicí. Koupal jsem se málokdy.
Někdy jsem si musel jídlo vydolovat ramínkem z prodejního automatu.
Byl jsem něco jako vycpané zvířátko na polici,
a když mě někdo chtěl, vzal si mě.
Kromě toho jsem byl v dětství pořád sám, pokud si pamatuju.
Bylo mi asi čtyři nebo pět let,
když Ministerstvo pro rodinu
konečně zaznamenalo, že existuju.
Dodnes si tu paní pamatuju,
ale nevybavuju si, jak vypadala.
Nechápu, proč si to nepamatuju, protože mě s láskou objala tak,
jak jsem to už dlouho nezažil.
Pamatuju si jedině to, že řekla: „Dostanu tě z toho všeho pryč.“
Nevím, jak dlouho jsem zůstal v péči sociálky.
Zamiloval jsem si tam jednoho plyšáka.
Nevím proč.
Byl ale můj.
DĚTI A RODINY CENTRUM SLUŽEB KANSAS CITY
Sociálka nějak kontaktovala Roberta
a nařídili mi,
abych se choval hezky, až přijde na návštěvu.
Při návštěvě nás nechali o samotě.
Prostě mě popadl a utekl.
Poslední, co si pamatuju, bylo, jak jsem v hale plyšáka upustil.
Několik týdnů mě ukrýval v kufru auta.
Zdálo se mi, že od rána do večera zuří bouřka.
Byl jsem zmáčknutý v tmavém kufru.
Měl jsem strach. Nevěděl jsem, co se děje.
Nekoupal mě ani nekrmil každý den.
Za pár týdnů nás sociálka dohonila.
Nakonec ho zatkli a už nikdy jsem ho neviděl.
V ŠESTI LETECH SE DAVID DOSTAL DO PĚSTOUNSKÉ PÉČE REAMESOVÝCH
Do té rodiny jsem se hned zamiloval, protože to byla rodina.
Rita byla první, komu jsem mohl říkat „mami“.
Nebyla to moje matka, ale měl jsem pocit, že kdybych mámu měl, chovala by se takhle.
Dělali všechno pro to, abych byl lepší.
Miloval jsem je.
Rita najednou dostala příležitost jet studovat do zahraničí.
Řekli mi, že odjíždějí
a že mě nemůžou vzít s sebou.
Vzal jsem si do hlavy, že jsem něco provedl.
Chápejte, celých prvních pět šest let života
mě zneužívali a bili.
Pak to přestalo.
A najednou se mě chtěli zbavit, protože jsem něco pokazil.
PO ŠESTI MĚSÍCÍCH U REAMESOVÝCH
SE DAVID VRÁTIL DO SYSTÉMU PĚSTOUNSKÉ PÉČE
V OSMI LETECH HO SVĚŘILI MUŽI JMÉNEM JOHN BARNETT
John byl učitel informatiky.
Nebyl to průměrný člověk.
Byl intelektuálně založený.
Nezarazilo mě ani to,
že s ním nežije žádná žena.
Nevěděl jsem, že není ženatý. Byl svobodný.
Byl jako máma a táta v jednom.
Nemohl jsem si přát nic lepšího.
Byl to okouzlující člověk.
Byl velmi laskavý.
Líbilo se mi, že se mě nedotýkal.
Jako by věděl, že tomuhle dítěti ublížili.
Nechtěl mě odradit.
To jsem tehdy nevěděl. Teď už to chápu.
Jednoho dne mě vzal na večeři.
Zeptal se mě: „Chtěl bys být můj syn?“
Řekl jsem: „To přece jsem.“ A on: „Mám tě adoptovat?“
Byl jsem nadšený. Zalykal jsem se štěstím.
Takže...
S adopcí jsem souhlasil.
Šli jsme k soudu.
Byla to jedna z nejšťastnějších dětských vzpomínek. Dostal jsem rodiče napořád.
Cítil jsem, že s Johnem Barnettem mě čeká lepší život
ve Webster Groves.
Bylo to středostavovské město.
Nevládla tam chudoba, na kterou jsem byl dosud zvyklý.
Budovy vypadaly hezky.
Samotné město bylo čisté a domy byly v lepším stavu.
Za pár měsíců po adopci,
mě začalo trápit, kdo John vlastně je.
Začal mě bít, když jsem neplnil jeho očekávání.
Kladl na mě vyšší nároky, než jaké byly v mém věku přirozené.
Nutil mě, abych podával vyšší výkony než vrstevníci.
Začal mě fyzicky trestat.
Měl jsem škrábance, odřeniny, modřiny...
Pak mě začal utěšovat,
bral mě do náruče, a tiskl k sobě.
Začal mě líbat na uši a to mi připadalo nepatřičné.
Postupně se to začalo dít každý druhý den, jednou dvakrát týdně.
Pak každý večer. Říkal: „Sedni si mi na klín.
Obejmi mě.“
A já si všiml,
že se s jeho tělem něco děje.
Bylo mi teprve osm devět let.
Něco bylo špatně.
Bylo to nepřístojné.
Genitálie... A strčil mi jazyk do ucha.
Když jsem si mu sedl na klín, jako bych ztrácel vědomí.
Někdy jsem si ani nepamatoval,
co dělal. Říkal jsem si, že když to nechci cítit, musím být otupělý.
Nechtělo se mi žít. Prostě jsem chtěl umřít.
Už jsem nechtěl.
KDYŽ BYLO DAVIDOVI DEVĚT, ADOPTOVAL JOHN BARNETT DALŠÍ DVA KLUKY
NEJMLADŠÍ ERIC HNED ZAČAL K DAVIDOVI VZHLÍŽET
Erica jsem si hned oblíbil.
Byl okouzlující.
Trápilo ho,
že má vpředu výrazné řezáky.
Byly takové křivé...
Měl jsem ho moc rád. Rozdával radost.
Pak jsem si ale všímal, jak si John bere Erica stranou,
jako si brával mě.
Cítil jsem se bezbranný.
Připadalo mi, jako by Erica okrádal o dětství.
Byl jsem nejstarší a měl jsem je chránit.
Ale nemohl jsem.
Zároveň jsem byl rád, že jsem to nebyl já.
Cítil jsem se špatně, že jsem ho v tom nechal.
RODIČE JOHNA BARNETTA CLIFFORD A LEONA
BYDLELI VE STEJNÉ ULICI JAKO JEJICH SYN
Chodili jsme k nim každou druhou neděli.
Říkali jsme tomu rodinná večeře.
Leonu jsem si okamžitě zamiloval. Byla laskavá a vstřícná.
Učila mě vařit.
Nikdy jsme jim neřekli, co s námi John dělá.
Byl jsem nervózní, jak by na to Clifford reagoval. Byl totiž dost přísný.
Clifford několikrát...
dával pohlavky do zátylku,
jako to rodiče dětem dělají.
Ne silně, ale vždycky mě škrábl tím prstenem.
Nosil stejný školní prsten jako John.
Takže pokaždé, když mě praštil, jako by mě udeřil John, znovu a znovu.
Viděl jsem v Cliffordovi Johna. Nedokázal jsem to vyhnat z hlavy.
Když jsem viděl Johna, viděl jsem Clifforda. A obráceně.
Ale když jsem viděl Leonu, chtěl jsem ji obejmout.
Byl to jediný milující člen rodiny.
DAVID ŽIL S JOHNEM BARNETTEM DO SVÝCH 18 LET
PAK SE PO JEDNÉ HÁDCE ODSTĚHOVAL
Bydlel jsem porůznu s kamarády.
Neříkal jsem jim, co se mi stalo,
ale myslím, že to tušili.
Práci jsem si udržel, ale přespával jsem, kde se dalo.
Leoně to tak nějak došlo.
Ptala se mě, jak se mám, a já na to: „V pohodě.“
Opáčila: „Myslím doopravdy?“
Tolik jsem jí chtěl říct, co John dělá,
Chtěl jsem jí říct do očí:
„Nevíš, že nás zneužíval, že se mě přakticky snažil ošukat,
když mi bylo devět nebo deset,
že na mě ležel...“
To všechno jsem jí chtěl říct.
Došlo mi,
že když o Johnovi řeknu něco negativního,
bude ho podporovat a hájit.
Připadalo mi, že když budu vyvíjet nátlak, okamžitě mě odmítne.
RÁNO 4. ÚNORA 1996
DAVID BARNETT VEŠEL DO DOMU SVÝCH PRARODIČŮ
ČEKAL, AŽ SE VRÁTÍ Z KOSTELA
Když přišli, zrovna jsem spal.
Probudil jsem se a začali jsme diskutovat.
Poslední, co si pamatuju, je rozhovor s nimi
a já...
Celou tu dobu se na to snažím rozpomenout,
vybavit si, jak se to seběhlo,
kdo řekl to, co to celé spustilo.
Mluvila o svém rozhovoru s Johnem.
Pamatuju si Clifforda.
Clifford říkal něco o Johnovi.
A...
Já jsem se... někam propadl.
Jako bych zmizel.
Když jsem si konečně uvědomil, co se děje,
zíral jsem do zdi.
Sklopil jsem oči, Clifford byl nalevo.
Neměl jsem na rukou krev.
Nevěděl jsem, kde se tam ta krev vzala.
Nevěděl jsem, co... Byl jsem strachy bez sebe. Nevěděl jsem, co dělat.
Blesklo mi hlavou: „Co jste to udělali?“
Rozhlížel jsem se, jestli tam je ještě někdo.
Opodál jsem uviděl Leonu. Byla v chodbě.
Byl jsem vyděšený.
Oba jsem je zabil.
Ubodal jsem je.
BĚHEM 24 HODIN SE DAVID BARNETT PŘIZNAL POLICII,
ŽE SPÁCHAL OBĚ VRAŽDY
Zranění, která utrpěli... Když jsem viděl protokoly...
Zlomená žebra, vykloubená čelist,
desítky bodných ran několika noži.
Nevím, kde se vzaly. Prý byly z kuchyně. Nepamatuju si, že bych pro ně šel.
Popadl mě záchvat vzteku, manická zuřivost.
Ztratil jsem vědomí.
Zabil jsem dva nevinné lidi.
V BŘEZNU 1997
DAVIDA BARNETTA SOUDILI ZA DVĚ VRAŽDY PRVNÍHO STUPNĚ
OKRESNÍ SOUD ST. LOUIS
Tohle byl na osm nebo deset dní můj domov.
Seděl jsem přímo tady.
Střední řada, druhé sedadlo zprava.
Valí se na mě vzpomínky.
Pořád vidím Davidův obličej.
Davidův obličej nikdy nezapomenu.
Jmenuju se Andy Dazey.
Byl jsem předsedou poroty v případu Davida Barnetta v roce 1997.
Závažnost obvinění
proti Davidu Barnettovi naháněla strach.
Byli ubodáni více než pěti noži,
bodných ran bylo přes 20.
Byl to tak zuřivý útok,
že se některé čepele zlomily.
Nože se zabodly tak hluboko,
že se zarazily do kostí
a on si musel dojít do kuchyně pro další.
Oba jeho prarodiče
zemřeli velice násilnou, pomalou,
bolestivou a brutální smrtí.
To jsme měli dobře na paměti,
když jsme zvažovali, co je správné.
ZASEDÁNÍ POROTY 417
K uvalení trestu smrti
je potřeba, aby se porotci shodli jednomyslně.
Vzpomínám si, jak jsem vstával od stolu, přecházel k oknu
a bránil se slzám.
Říkal jsem: „Musí nás rozhodnout dvanáct.
Jedenáct se už rozhodlo. Jsem si jistý?
Došel jsem
k hlubokému přesvědčení, že by ten člověk neměl žít?“
Nakonec jsem se tak rozhodl.
21. BŘEZNA 1997 POROTA DOPORUČILA, ABY BYL DAVID BARNETT ODSOUZEN K SMRTI
„Všechno nejlepší k narozeninám.
Milované mamince syn David.“
Posílá spoustu květin, ale někdy i jiné obrázky.
Nevynechá narozeniny, Den matek ani Vánoce.
Mám dvě biologické děti a ty někdy zapomenou.
David nikdy nezapomíná.
Je milý a pozorný.
Říká mi „mami“.
Nikoho bližšího nemá.
Jmenuju se Rita Reamsová.
Byli jsme pěstouni Davida Barnetta
od jeho šesti a půl až do sedmých narozenin.
Byl strašně rád, že byl součástí rodiny.
Byl nadšený.
Nikdy se nechoval násilně. Byl to hodnej kluk.
Myslím, že ve stabilní, milující rodině
by se dál zlepšoval.
Na druhou stranu to s ním někdy nebylo lehké.
Bylo jasné,
že ve špatném prostředí to s ním půjde z kopce.
KDYŽ RITA ODJELA DO ZAHRANIČÍ, DAVIDA SI OPĚT PŘEVZALA SOCIÁLKA
RITA O DAVIDOVI 13 LET NIC NEVĚDĚLA,
DOKUD SE JÍ NEOZVALI KVŮLI VRAŽDÁM
Když jsem zjistila, že David
zabil dva lidi...
Bylo to šokující. To jsem nečekala.
Zvlášť když jsem zjistila, že to byli milí lidé.
Nijak mu neublížili.
RITA DAVIDŮV SOUD PODROBNĚ SLEDOVALA
Celou dobu jsem seděla v soudní síni.
Jeho advokátka tehdy nepoužila žádné důkazy
o zneužívání a všem, co se mu dělo
od adopce až do vězení.
Zeptala jsem se jí,
proč nevyužila nic z toho, co by Davidovi pomohlo.
Jen úsečně odpověděla:
„Myslím, že mu to nepomůže. Nadělalo by to víc škody než užitku.“
Nic víc mi neřekla. A šla pryč.
David měl dlouhý seznam lidí,
které by rád viděl u soudu jako svědky.
Jeho první veřejný obhájce nezavolal jedinému člověku na tom seznamu.
Ani jednomu.
Jmenuju se Jason Kingdon. Jedeme do starého Webster Groves,
kde jsme s Davidem vyrůstali.
David žil s Johnem Barnettem, který ho adoptoval,
a se dvěma dalšími chlapci, které Barnett také adoptoval.
Nejdřív vypadali jako skvělá rodina.
Táta byl fotbalový trenér
a měl vážně rád děti a sport.
Až když jsem Davida znal asi šest měsíců,
začalo se něco dít.
Kluci se zamykali v pokoji
a schovávali se před Johnem.
Tolik se báli vyjít z pokojů a být s Johnem,
že když se museli vyčůrat, nešli ani záchod.
Otevřeli okno a močili oknem.
Davidovi prarodiče žili támhle v tom domě.
Dělily je jen dva domy.
Tam jsme to měli radši.
Chodili jsme tam po škole
a oni nám dávali mléko a sušenky.
Je šílený, že tamtoho domu jsme se tak báli
a tenhle byl tak fajn.
KDYŽ BYLO JASONOVI A DAVIDOVI 15 LET, OBJEVILI V ŠUPLÍKU JOHNA BARNETTA
FOTKU Z POLAROIDU
V zásadě zobrazovala
trup a částečně i stehna
a nohy, skoro až ke krku.
Byl to malý, předpubertální chlapec.
Neměl pubické ochlupení
a na té fotce svírala jeho penis Johnova ruka.
John měl hodně chlupaté ruce a vždycky nosil stejný prsten.
Vypadal jako školní prsten.
Ta ruka a ten prsten byly na té fotce.
Věděli jsme, že to je John.
Mysleli jsme, že ta fotka je nezvratný důkaz a že ji nikdo nemůže zpochybnit.
Nikdo nemohl říct, že není skutečná.
Byli jsme moc šťastní.
Tím to mělo skončit.
Mělo se stát něco úžasného.
Šli jsme pěšky na policejní stanici,
a mysleli si, že tohle detektivovi
na policii ve Webster Groves vysvětlí,
proč jsme tak neposlušní a naštvaní a prostě...
děláme spoustu různých věcí.
Možná to pochopí.
Jakmile ta policistka fotku viděla, bylo jasné, že je k smrti vyděšená.
Bála se jí víc než my.
Posunula
fotku k Davidovi přesně tak, jak ji posunul on k ní,
a mně řekla, až okamžitě odejdu.
BEZPEČNÉ MÍSTO
Když s ním domluvila,
David se vyřítil těmihle dveřmi.
Viděl jsem, že drží tu fotku.
„Co to děláš? Proč máš pořád tu fotku?“
„Oni nám nepomůžou. Nic pro nás neudělají.“
David byl zdrcený.
Policie byla vrchol potravinového řetězce. Neměli jsme kam jít.
Neměli jsme komu věřit.
Vím, že Davida to tehdy změnilo.
JOHN BARNET V ROCE 2017 ZEMŘEL PŘIROZENOU SMRTÍ
ZE SEXUÁLNÍHO OBTĚŽOVÁNÍ NIKDY OBVINĚN NEBYL
John byl skvělý kamarád
Byl zábavný,
obzvlášť vtipný a skvělý společník.
Měl pracovní úspěchy,
byl ředitelem Information Technology.
Vysoké platu se ale vzdal
a učil děti, často znevýhodněné,
zpracování dat na střední škole West County Technical.
Byl to oblíbený řidič školního autobusu,
několikrát oceněný jako Školní řidič roku.
John byl ale taky moudrý.
Byl dost moudrý na to, aby poznal, co je v jeho životě nejdůležitější: děti.
Byl to láskyplný pěstoun a adoptivní otec
jeho děti dostaly příležitost žít a růst a prospívat.
Jmenuju se Fred Domke a byl jsem nejlepší kamarád Johna Barnetta.
Měl jsem tu čest, že jsem na Johnově pohřbu směl pronést smuteční řeč.
Chtěl jsem se o to podělit, abyste měli představu,
jaký člověk byl John Barnett.
Ta obvinění mě nikdy moc nezajímala.
Můžu jen říct, že to byl obecně skvělý chlap.
Nic víc vědět nepotřebuju.
Už vím dost.
Jestli v něm někdo vidí něco jiného,
asi si myslí, že ho zná líp než já.
S Johnem jsem strávil 49 let.
Nechápu, jak by to vůbec mohla být pravda.
Nikdy jsem ho neviděla, že by se kluků dotýkal nebo tak něco.
Nic takového jsem neviděla.
Jmenuju se Secil Schodroski.
Chodila jsem na střední školu West County Tech.
John Barnett nás učil počítače.
Byl vysoký a milý. Měl modré oči.
Měl v sobě něco, kvůli čemu jsem se na něj každé ráno těšila.
Ráda jsem s ním mluvila, usmíval se na mě.
Díky němu jsem se cítila výjimečná.
Bylo mi 14.
Doma mě často bili, a tak jsem se dostala do Barnettova domu.
Nikdy jsem nebyl svědkem toho, že by je bil nebo sexuálně zneužíval.
Se mnou to bylo jiné.
Počkal si, až šli kluci spát.
Já zůstala sedět na gauči.
Sešel dolů, tiskl se ke mně a hladil mě,
osahával mě a tak.
Namluvila jsem si, že to je v pořádku, protože jsem ho milovala.
Byla jsem ještě malá holka.
Řekla bych,
že je, nebo byl pedofil a že to byl predátor.
VÍRA JE DŮVĚRA V TO, CO NEVIDÍME
SECIL ŽILA V DOMĚ JOHNA BARNETTA JEDNO LÉTO
BĚHEM TÉ DOBY SE SBLÍŽILA S JEHO ADOPTOVANÝM SYNEM DAVIDEM
S Davidem jsme trávili dost času.
Tancovali jsme spolu a zpívali písničky.
Mezi námi to zajiskřilo.
Prostě se to stalo.
A...
došlo na sex.
Nebrala jsem antikoncepci.
A pak...
mi řekli, že jsem těhotná.
John Barnett chtěl, abych šla na potrat.
Nabídl se, že ho zaplatí.
Byl naštvaný, že chodím s jeho synem,
a teď chápu, že asi žárlil.
Nejspíš ho naštvalo, že už nejsem s ním.
SECIL PORODILA A ZAČALA S DAVIDEM BARNETTEM ŽÍT
David byl na Setha moc pyšný.
Chtěl ho pořád chovat a krmit.
Snažili jsme se, aby všechno fungovalo,
ale moc to nešlo.
David chodil spát pozdě.
Kouřil s mojí sestrou a kamarády, hráli karty a...
Já musela chodit spát brzo. Ráno jsem mívala přednášky.
David nestudoval.
Setha musela hlídat placená chůva, protože David to nedokázal.
Nevěděla jsem si rady.
Už jsem s ním nemohla být.
Odehnala jsem ho. Vím to.
Určitě ho to ranilo.
Odstrkovali ho celý život.
Já mu pak provedla to samé.
ŽIVOT NÁS VODÍ NA NEČEKANÁ MÍSTA. LÁSKA NÁS VODÍ DOMŮ.
ANI NE ROK NATO DAVID ZAVRAŽDIL SVÉ PRARODIČE
A ODSOUDILI HO K SMRTI
ŠEST LET PO DAVIDOVĚ SOUDNÍM PROCESU
ZAČALI JEHO TREST SMRTI ZKOUMAT FEDERÁLNÍ PRÁVNÍCI
Myslím, že než porota někomu řekne:
„Požádáme stát Missouri, aby vás zabil,“
měl by se převyprávět jeho příběh.
To se v Davidově procesu nestalo.
Jmenuju se Elizabeth Carlyleová
a v posledních fázích případu jsem byla právničkou Davida Barnetta.
TÝM ELIZABETH CARLYLOVÉ ODKRYL
DŘÍVE NEZNÁMÉ ZPRÁVY O ZNEUŽÍVÁNÍ V DĚTSTVÍ
Tohle je zpráva ze září 1992.
Do věci se zapojila sociálka poté, co chlapci šli za detektivkou v Glendale.
Mluvili o různých typech
fyzického a sexuálního zneužívání, které zažívali.
EXISTUJE DŮVODNÉ PODEZŘENÍ Z FYZICKÉHO A SEXUÁLNÍHO ZNEUŽÍVÁNÍ
Všechny ty varovné signály nikdo neřešil.
Jistě, je to tragédie,
ale zároveň nás to rozčílilo.
Podle mě ho zklamaly školy, do kterých chodil,
zklamala ho sociálka,
zklamala ho policie.
Všude, kde hledal pomoc, se k němu obrátili zády.
V ROCE 2003 SE TÝM CARLYLEOVÉ PROTI DAVIDOVĚ TRESTU SMRTI ODVOLAL
ARGUMENTOVALI TÍM, ŽE NEŠLO O ÚKLADNÉ VRAŽDY
DAVID BARNETT STRÁVIL VE VĚZENÍ 22 LET
PAK SOUD DOSPĚL K USNESENÍ
Myslím, že jsem byl v obchoďáku.
Dával jsem si tam něco k jídlu.
Najednou jsem dostal smršť sms.
„Dokázali jsme to! Trest smrti zrušili!“
A já zařval na celej obchoďák.
Dívala se na mě spousta lidí,
ale mně srdce skákalo radostí.
Odčinili velkou nespravedlnost.
15. BŘEZNA 2019 DAVIDOVI ZMĚNILI TREST NA DOŽIVOTÍ BEZ MOŽNOSTI PROPUŠTĚNÍ
PO ZMĚNĚ TRESTU DAVID OBNOVIL PŘÁTELSTVÍ S JASONEM
Když jsem ho začal navštěvovat, bylo to těžký.
David během těch návštěv hodně brečel.
Vážně si myslím,
že David ani neví, proč se neumí ovládat.
PŘESTOŽE SI DAVID NEPAMATUJE, ŽE TY VRAŽDY SPÁCHAL,
VYSVĚTLIL, PROČ TOHO DNE K PRARODIČŮM ŠEL
Nešel tam, aby své prarodiče zabil.
David k nim nechoval zlou vůli.
Řekl mi:
„Chtěl jsem se s tím konečně vyrovnat
a říct jim, co John dělá.“
Takže jim všechno řekl.
Řekl jim, co mu John udělal.
Řekl jim, co John udělal Ericovi a...
nevyvinulo se to tak, jak David doufal.
Nenabídli mu milující náruč.
Ranilo je to. A urazilo. Nechtěli o tom nic slyšet.
To mu řekli jediní dva lidé, v jejichž lásku věřil.
Nikoho jiného neměl.
Ale všechna ta brutalita, nenávist a vztek
nebyly určeny jeho prarodičům. Prostě nebyly.
Každá bodná rána byla určena Johnovi.
Bylo to vyvrcholení Davidova života,
to, že se jim svěřil. Byla to klíčová chvíle.
NÁPRAVNÉ ZAŘÍZENÍ POTOSI
Myslím si,
že si zasloužím být tam, kde jsem.
Zasloužím si to, čemu čelím každý den.
Je požehnání, že tu jsem.
TŘI MĚSÍCE PO PRVNÍM ROZHOVORU
DAVID BARNETT SOUHLASIL, ŽE ODPOVÍ NA DALŠÍ OTÁZKY
Nepamatuju si krok za krokem, co se stalo.
Vzpomínám si,
jak to začalo, a že výsledek byl děsivý.
Začalo to rozhovorem,
snažil se jim vysvětlit,
že už s Johnem nemůžu žít.
Nedokázal jsem to vyjádřit správnými slovy a ukázat na Johna prstem.
„Tohle mi John provedl.“
Zkrátka jsem to neuměl.
Věřím ale, že jsem tenkrát svým vlastním způsobem
zkoušel říct, co se stalo.
Nemine den, abych na Clifforda a Leonu nemyslel.
V mém srdci žijí dál.
Věřím, že kdyby teď Leona stála přede mnou, objala by mě a pochopila.
Odpustila by mi.
Clifford taky.
Nechovám k Johnovi nenávist. Nechoval jsem ji ani tenkrát.
Pořád miluju Johna za to, o co se snažil.
Odpouštím mu.
Měl vlastní problémy, věci, které dokázal překonat.
Podlehl vlastním touhám, ať už byly psychické,
fyzické, sexuální...
Nedokázal je překonat.
Stále si vážím toho
a oceňuju to, že se snažil být táta,
třebaže
v sobě měl netvory.
Jinak to říct neumím.
OD ZMĚNY TRESTU DAVID ŽIJE S PERSPEKTIVOU ŽIVOTA ZA MŘÍŽEMI
NYNÍ SE ODVOLÁVÁ A DOUFÁ V PODMÍNEČNÉ PROPUŠTĚNÍ
S jednou divnou věcí jsem se nikdy nesvěřil. Když mi dali doživotí,
připadalo mi, že na mě uvalili muka,
protože takhle budu muset žít napořád.
ZÁKAZ VSTUPU MAJETEK STÁTNÍ VĚZNICE
Je to ale jinak.
Čím víc mě lidi podporují,
tím víc se mi chce žít.
Odsouzení si říkají: „Hele, zvorali jsme to.
Jsme stejní jako ostatní.
Nebudeme žít lítostí, ale budeme žít s ní a snažit se někam posunout.“
Věřím, že se dostanu na svobodu.
Jen to pár let potrvá. Všechno se změní.
Doufám, že se začlením do společnosti a budu prospěšný.
Překlad titulků: Marta Bartošková