‎M-am născut ‎într-o familie din clasa de mijloc.
‎Mama lucra în asigurări, ‎iar tata era șofer de autobuz.
‎Au avut mereu grijă de mine.
‎N-am fost abuzat niciodată.
‎Adolescența mea a fost...
‎cât se poate de obișnuită.
‎Numele meu e Leo Gordon Little al III-lea.
‎Am comis o crimă.
‎Am fost condamnat la moarte
‎ca urmare a acelei crime.
‎DE LA REINTRODUCEREA ‎PEDEPSEI CAPITALE ÎN SUA, ÎN 1976,
‎PESTE 8.000 DE OAMENI ‎AU FOST CONDAMNAȚI LA MOARTE.
‎IATĂ POVESTEA DEȚINUTULUI #01306427, ‎CONDAMNAT LA MOARTE.
‎Gândindu-mă la ultimii 20 de ani,
‎lucru pe care îl faci când ești închis ‎și te pregătești pentru moarte,
‎am reflectat asupra trecutului ‎și asupra a ce a mers prost.
‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎E o poveste adevărată.
‎Așa am început.
‎Voiam doar să mă răzvrătesc ‎și să provoc haos.
‎M-am uitat la el. ‎Vom vedea cine pe cine va ucide, nu?
‎Am avut de ales.
‎I-am luat viața.
‎Nu asta a fost intenția mea, ‎aș vrea să n-o fi făcut.
‎Știam că voi coborî din mașină ‎și îi voi ucide pe cei doi bărbați.
‎După ce a îngenuncheat în fața mea, ‎îmi amintesc doar că am apăsat pe trăgaci.
‎I-am ucis pe amândoi.
‎I-am înjunghiat mortal.
‎UN BĂIAT OBIȘNUIT
‎Îmi amintesc ‎că mă uitam la știrile de seară
‎și vorbeau despre o crimă ‎care tocmai avusese loc.
‎Și au menționat numele Leo Little.
‎Îmi amintesc că am rămas gură-cască
‎și că îmi doream să nu fie Leo. ‎Era unul dintre elevii mei.
‎Nu ieșea cu nimic în evidență, ‎era doar un băiat liniștit.
‎Nu un copil rău, nu un copil cuminte, ‎ci doar un elev mediocru.
‎Când urmezi un liceu mai mare, ‎există posibilitatea să te rătăcești.
‎Privind în urmă, îmi dau seama ‎că asta a fost problema lui Leo.
‎Era un băiat rătăcit.
‎UNITATEA DARRINGTON ‎HOUSTON, TEXAS
‎La gât?
‎ÎN 23 IANUARIE 1998, LEO LITTLE ‎L-A ÎMPUȘCAT MORTAL PE CHRISTOPHER CHAVEZ.
‎În jurul urechii sau în spatele ei?
‎Am reușit.
‎ACUM ESTE PREOT
‎Totul e bine?
‎M-am născut și am crescut ‎în San Antonio, Texas.
‎În 14 iulie 1980.
‎Tata a fost un tip tăcut, dar dur.
‎Până am împlinit nouă sau zece ani,
‎tata a locuit cu noi
‎și ne-a crescut împreună cu mama.
‎Acela a fost momentul ‎în care ai mei s-au despărțit,
‎iar mai târziu au divorțat.
‎Absența tatălui a creat un gol uriaș.
‎Aș putea să spun că îmi lipsea disciplina.
‎Anii adolescenței sunt o perioadă grea.
‎Mai ales dacă treci singur prin ei, ‎fără a avea îndrumare.
‎Aveam probleme la școală.
‎Am fost mereu băiatul cel scund.
‎Eram mereu calul de bătaie, ‎se legau mereu de mine,
‎dar nu eram nici tipul ‎care să se dea bătut.
‎Așa că ripostam,
‎mă luam la bătaie.
‎Mă apăram.
‎Am început să lipsesc de la școală.
‎Ce faci toată ziua ‎dacă nu mergi la școală?
‎Ai probleme.
‎Cele mai multe erau furturi mărunte
‎sau încălcări de proprietate.
‎Genul ăsta de lucruri. ‎Și consumam și droguri.
‎De la 13 la 17 ani,
‎mi-am găsit un refugiu, ‎dar într-un anturaj mai obscur.
‎Eram cu băieții de pe stradă.
‎Fumam marijuana și pierdeam vremea,
‎în loc să merg la școală.
‎Devenisem interesat de gangsta rap.
‎Eram impresionat și influențat ‎de agresivitatea...
‎pe care o simțeam eu la acea vreme,
‎în special în perioadele mai negre.
‎Am fost trimis la tata, ‎care locuia la sud de San Antonio.
‎M-a înscris la o școală locală
‎și s-a întâmplat
‎ca Rob, care era din zona ‎în care locuisem cu mama mea,
‎la nord-vest de San Antonio, ‎să fie din aceeași zonă.
‎Ne-am înțeles din prima.
‎Rob și încă un prieten m-au primit ‎în gașca lor.
‎Era parte din ceea ce se numește Crips.
‎Crips nu era o bandă adevărată.
‎Erau mai mult aspiranți.
‎Nu mă gândesc la asta
‎decât dacă îmi amintește cineva ‎de această perioadă.
‎Eram fericit să fac parte din ea, ‎deoarece oricărui adolescent
‎îi place să se laude cu asta.
‎Vrei să-ți faci un nume ‎și vrei să fii temut.
‎Consumam droguri destul de puternice.
‎Așa că aveam nevoie de bani.
‎Așadar, am hotărât să ies și să...
‎jefuiesc pe cineva.
‎Aveam 17 ani.
‎Jose Zavala îmi era prieten.
‎Ieșeam împreună pe străzi.
‎A devenit complicele meu.
‎În noaptea aceea, ne plimbam ‎prin nordul orașului San Antonio,
‎în dorința de a jefui pe cineva.
‎Jose avea nevoie la baie, ‎așa că am oprit la un Maggie's.
‎El a intrat ‎și, în timp ce îl așteptam în mașină,
‎am văzut un bărbat în costum ‎ieșind la mașină.
‎A pus ceva în mașină și a închis portiera.
‎Nu a încuiat mașina.
‎Așa că...
‎mi-am adunat curajul, am luat pistolul
‎și i-am lăsat lui Jose scris ‎să urmărească mașina.
‎Mi s-a părut o idee bună ‎să mă așez pe bancheta din spate
‎și să-l aștept să iasă.
‎Jose a ieșit, a urcat în mașina mea.
‎Presupuneam că a citit biletul ‎și că a înțeles planul.
‎Câteva minute mai târziu...
‎Christopher a urcat în mașină.
‎L-am surprins de pe bancheta din spate.
‎Planul meu era să-l duc la un bancomat.
‎S-a dovedit că nu avea cont,
‎așa că ne-am plimbat puțin cu mașina.
‎La un moment dat, mi-a spus:
‎„Dacă te interesează banii, ‎e o geantă pe bancheta din spate.”
‎În geantă am găsit câteva bancnote.
‎Însumau în jur de 300-400 de dolari.
‎În acel moment...
‎mi-am dat seama că se terminase.
‎Trebuia doar să-l scot pe autostradă,
‎să-i spun să coboare ‎și să abandonez mașina la 1,5 km distanță,
‎iar eu să urc în mașina mea ‎și să scap doar cu jaful.
‎Mi-am dat seama ‎că urma să rămână fără benzină,
‎așa că am oprit la o benzinărie.
‎Era o chestiune de înțeles.
‎Am mers cu mașina ‎puțin mai departe decât stabilisem.
‎I-am cerut să tragă pe dreapta.
‎Era mijlocul lunii ianuarie.
‎Era destul de rece pentru o iarnă texană.
‎Îmi amintesc că am coborât ‎pe drumul de țară întunecat.
‎Avariile pâlpâiau ‎și aerul rece îmi biciuia fața.
‎Nu știu ce s-a întâmplat. Sincer.
‎Am revăzut în gând la nesfârșit ‎cele întâmplate.
‎Nu mi-a văzut deloc chipul. ‎Mă asigurasem de asta.
‎Și...
‎era...
‎un lucru ușor de făcut.
‎Să-l las acolo, să urc în mașina lui
‎și să-l las să se întoarcă ‎în oraș pe jos... în viață.
‎Din nu știu ce motiv, ‎în mintea mea...
‎fracțiunea de secundă ‎în care am ridicat...
‎arma...
‎După ce a îngenuncheat în fața mea...
‎nu-mi amintesc ‎decât că am apăsat pe trăgaci.
‎Îmi amintesc că Jose m-a întrebat: ‎„Ce faci?”
‎A trecut o mașină pe lângă noi.
‎Noi ne comportam normal.
‎În cele din urmă, ‎am început să-l ajut pe Jose...
‎să târâm corpul lui Christopher ‎mai departe de șosea.
‎LEO LITTLE A FOST ARESTAT ‎DOUĂ ZILE MAI TÂRZIU,
‎DUPĂ CE A FOST TURNAT ‎LA POLIȚIE DE O CUNOȘTINȚĂ.
‎ÎN 5 MARTIE 1999, A FOST CONDAMNAT ‎LA MOARTE PENTRU CRIMĂ CU PREMEDITARE.
‎În toată perioada de când sunt închis,
‎în toți acești 21 de ani,
‎nu a trecut zi în care să nu mă gândesc
‎ce am făcut și cui i-am făcut-o.
‎Nu știu ce va vedea familia Chavez,
‎din ce perspectivă privesc lucrurile ‎în acest moment.
‎Am făcut pace cu Dumnezeu.
‎Și acum aș vrea să fac pace ‎cu cei pe care i-am rănit cel mai mult.
‎Ar fi...
‎Ar fi un lucru minunat.
‎Cercul s-ar închide.
‎Cred că e timpul.
‎Îmi place să joc golf.
‎Mă ajută să mă eliberez de stres.
‎Simți aerul, vântul, faci puțină mișcare.
‎Te eliberezi de tensiunea adunată,
‎te descarci pe minge, ‎apoi te întorci acasă.
‎Încerci să nu duci acasă ‎toate aspectele unei anchete.
‎Sunt Thomas Matjeka.
‎Lumea îmi spune Butch.
‎Sunt polițist de 41 de ani.
‎Mi-am petrecut 17 ani anchetând omoruri,
‎tentative de omor, ‎crime cu premeditare în San Antonio.
‎În ciuda a tot ce am văzut la viața mea, ‎acesta e cazul
‎care m-a afectat cel mai tare.
‎Ne-a afectat pe mine, familia mea
‎și relațiile de serviciu ‎pe o perioadă îndelungată.
‎Tocmai pentru că a fost o crimă fără sens.
‎Nu trebuia să se întâmple.
‎Dar s-a întâmplat, ‎iar asta m-a măcinat timp de șase luni.
‎BIROUL ȘERIFULUI ‎COMITATUL KENDALL
‎LOCOTENENT BUTCH MATJEKA
‎Obișnuim să analizăm foarte atent ‎trecutul victimelor,
‎mai ales dacă nu avem piste.
‎Despre Christopher am aflat ‎că a fost un tânăr special
‎cu o familie specială.
‎A fost cea mai nevinovată victimă adult
‎din toate anchetele mele de crimă.
‎I-am cercetat apartamentul și viața.
‎Am verificat toate hârtiile ‎și toate obiectele sale din apartament,
‎în căutarea unui mobil al crimei,
‎dar nu am găsit nimic.
‎CHRISTOPHER CHAVEZ ‎A FOST SLUJITOR ÎN ALTAR
‎LA CONGREGAȚIA LOCALĂ ‎A MARTORILOR LUI IEHOVA.
‎BANII FURAȚI DE LEO LITTLE ÎN ACEA ZI
‎REPREZENTAU COLECTA ‎DE LA SLUJBA DIN ACEA ZI.
‎M-a bântuit în special locul în care ‎a fost găsit trupul lui Christopher.
‎Am găsit două tuburi la locul faptei. ‎Fusese împușcat în ceafă.
‎Am găsit câteva urme ‎lăsate de trupul său târât
‎de la drum ‎până la locul unde a fost găsit.
‎A zăcut acolo o zi,
‎în viață și suferind ‎din cauza rănii de glonț.
‎Era o zonă de pământ curățat.
‎Semăna cu urma ‎unui înger făcut în zăpadă.
‎Christopher a zăcut acolo, ‎mișcând piciorul înainte și înapoi,
‎iar oamenii au presupus ‎că încerca să se ridice, dar eu
‎fac asta când stau în pat și am dureri.
‎Mișc piciorul ‎ca să-mi iau gândul de la durere.
‎Cred că asta făcea și Christopher.
‎Asta ne spune că a avut dureri
‎până când a fost găsit, ‎iar asta m-a afectat.
‎LA CÂTEVA MINUTE DUPĂ CE A FOST GĂSIT,
‎CHRISTOPHER CHAVEZ A FOST DUS ‎LA SPITAL CU AMBULANȚA AERIANĂ.
‎A MURIT DOUĂ ZILE MAI TÂRZIU.
‎În primele două zile ale anchetei,
‎eram deprimați, deoarece nu aveam nimic.
‎Apoi am aflat identitatea suspectului,
‎iar cazul a început să se lege.
‎Leo ne-a surprins ‎când am mers să vorbim cu el.
‎Nu ne așteptam
‎ca un băiat atât de tânăr ‎să fie implicat într-un asemenea caz.
‎Când l-am adus la secție, ‎i-am spus ce aveam.
‎„Avem un martor căreia i-ai spus ‎că l-ai ucis pe Christopher Chavez.”
‎„Un martor care te-a văzut în mașină.” ‎I-am spus tot ce aveam și:
‎„Ești prins, nu are rost să negi.
‎Ai ucis un om în timpul unui jaf.
‎E infracțiune gravă în Texas ‎și se pedepsește cu moartea.”
‎Avea 17 ani, iar pedeapsa cu moartea ‎se aplica atunci și celor de vârsta lui.
‎Nu l-a speriat.
‎A spus: „Bine, hai să discutăm. ‎Vă spun tot ce am făcut.”
‎Leo nu ne-a spus ‎de ce s-au întâmplat toate astea.
‎Sigur că era vorba de un jaf, ‎doar voiau bani pentru droguri.
‎Acesta era singurul motiv.
‎Dar motivul pentru care l-a împușcat ‎pe Chris
‎nu ni l-a spus niciodată.
‎LEO LITTLE L-A ÎMPUȘCAT PE CHAVEZ ‎PE UN DRUM DE ȚARĂ,
‎LA 50 KILOMETRI DE SAN ANTONIO.
‎LA MAI PUȚIN DE 16 KILOMETRI ‎SE AFLĂ LA VERNIA,
‎UNDE LITTLE A LOCUIT CU TATĂL SĂU ‎PE CÂND AVEA 16 ANI.
‎Leo era un băiat al extremelor.
‎Era genul de băiat care îți deschidea ușa.
‎Dar, în același timp, pocnea pe cineva
‎dacă supăra pe cineva la care el ținea.
‎L-am cunoscut pe Leo în liceu.
‎Venea la rulota noastră de la țară
‎și jucam jocuri video împreună.
‎Cu toții aveam probleme.
‎Aveam în comun
‎faptul că ne drogam ca să uităm de ele.
‎Părea să caute nu doar atenția fetelor, ‎ci și a băieților.
‎Voia respect.
‎Avea ținute de gangster de oraș.
‎Bijuterii din aur, cercel, ‎pantaloni strâmți.
‎Se autoproclamase membru al bandei Crip.
‎Avea chiar și o poreclă. ‎Îi spuneam Lil Crazy.
‎L-am cunoscut pe Leo ‎cu un an înainte să comită crima.
‎Am văzut o mașină parcând.
‎A intrat în casă ‎însoțit de un prieten de-ai săi.
‎Unul dintre prietenii noștri l-a întrebat ‎de unde a făcut rost de mașină.
‎Și a început să ne povestească ‎ce se întâmplase.
‎La început, nu l-am crezut.
‎Credeam că minte.
‎Dar amicul lui avea sânge pe pantaloni,
‎așa că m-a speriat ‎gândul că a făcut ce a spus.
‎Aveam o prietenă comună ‎care locuia cu mine.
‎A dat un telefon anonim ‎la secția de poliție
‎și le-a spus despre crima comisă.
‎Nu m-am așteptat la așa ceva. Niciodată.
‎Credeam că trece printr-o fază,
‎ca restul.
‎Dar a mers prea departe.
‎ÎN 2005, CURTEA SUPREMĂ DE JUSTIȚIE SUA ‎A ANULAT EXECUȚIA CRIMINALILOR
‎CARE ERAU MINORI ‎LA DATA COMITERII CRIMELOR.
‎SENTINȚA LUI LEO LITTLE A FOST REDUSĂ ‎LA ÎNCHISOARE PE VIAȚĂ.
‎LA FEL ȘI CEA A COMPLICELUI SĂU, ‎JOSE ZAVALA.
‎ÎNCHISOAREA ALLRED ‎WICHITA FALLS, TEXAS
‎Leo nu spune multe. El doar observă.
‎Asta a făcut mereu.
‎Iar asta îți spune totul.
‎Trebuie să fii atent la oamenii tăcuți.
‎Mă numesc Jose Zavala.
‎Am fost condamnat pentru crimă ‎cu premeditare la închisoare pe viață.
‎Am crescut în ceea ce alții ar considera
‎un cartier dur și un anturaj de interlopi.
‎Era un loc în ruină.
‎La ce poți să te aștepți de la o mahala?
‎Făceam prostii, ‎furam mașini și spărgeam case,
‎pentru că...
‎nu aveam altceva de făcut.
‎Eram pe străzi.
‎Și eram rău.
‎Leo Little era un amic de-al unui amic.
‎Ne drogam cu toții.
‎Fumam iarbă împreună, ascultam muzică,
‎aveam multe lucruri în comun.
‎Ne potriveam.
‎Cartierul lui era pitoresc.
‎Știți ce spun?
‎Oamenii își plimbau câinii.
‎Peluzele erau îngrijite.
‎Era un cartier bine păzit.
‎Genul acela de cartier.
‎Mă gândeam că trebuie să fim liniștiți, ‎altfel vom avea probleme cu vecinii
‎și vor chema poliția.
‎Nu știam că era într-o bandă.
‎Când am aflat acest lucru la proces...
‎Ești într-o bandă? Nu pari...
‎Am crescut printre membrii unei bande. ‎Nu-mi părea a fi un interlop.
‎Scria versuri rap?
‎„Cu asta te ocupi? ‎Scrii versuri de muzică rap?”
‎Așa o fi fost.
‎Nu credeam ‎că se va întâmpla asta în acea noapte.
‎Am auzit focurile de armă ‎și am ridicat privirea.
‎Primul lucru care mi-a trecut prin minte ‎a fost: „Doamne, nu e ca în filme.”
‎În filme, victimele tresar. ‎El nu a tresărit deloc.
‎Îmi amintesc fumul din părul lui.
‎Îmi amintesc ‎că se balansa în față și în spate,
‎s-a lăsat într-un genunchi,
‎iar apoi a căzut foarte lent.
‎Foarte lent, ‎imediat după ce a fost împușcat în cap.
‎Foarte lent.
‎I-am zis că trebuie să scape de mașină.
‎Și mi-a spus să-l urmez.
‎L-am urmat cu mașina
‎și am ajuns la casa unor oameni.
‎Îmi amintesc că nu mi-au plăcut, ‎pentru că se comportau ca negrii.
‎„Negrule!”
‎Nu-mi petreceam timpul ‎cu astfel de oameni.
‎Îmi amintesc că mă întrebam ‎ce căutăm acolo.
‎Trebuia să plecăm.
‎Leo a început să se laude.
‎„Da, l-am ars pe negru. L-am ars rău.
‎E acolo și acum.” Da!
‎Pe acest Leo nu-l știam.
‎Nu-l mai văzusem așa.
‎Vorbea în felul ăla și se lăuda? Nu.
‎Nu.
‎Nu mă așteptam ‎să se întâmple așa ceva în acea noapte.
‎Presupuneam că Leo va proceda la fel ‎ca ultima dată.
‎CU O SĂPTĂMÂNĂ ÎNAINTE ‎DE UCIDEREA LUI CHRISTOPHER CHAVEZ,
‎LEO LITTLE ȘI JOSE ZAVALA AU COMIS ‎UN JAF APROAPE IDENTIC.
‎Numele meu e Malachi Wurpts.
‎Mă mutasem de curând în San Antonio.
‎M-am trezit la ora 2:00 dimineața
‎cu un tânăr în fața patului,
‎strigându-mi să mă trezesc.
‎Sub amenințarea pistolului,
‎mi-a cerut să-l urmez.
‎În timp ce străbăteam coridorul, ‎în drum spre parcare,
‎m-a privit și a spus:
‎„Dacă e să fiu închis, ‎nu voi fi închis pentru jaf.
‎Ci pentru crimă.”
‎Mi-a lipit pistolul de coaste ‎și mi-a cerut să conduc.
‎Ieșeam din parcare,
‎când am observat că ne urmărea o mașină.
‎M-a cerut să opresc ‎la bancomatul de lângă magazin.
‎A zis: „Dacă cineva face pe eroul, ‎te voi împușca prin haină. Uite așa.”
‎Când ne-am întors la mașină,
‎mi-a spus: „Mai avem ceva de făcut.”
‎M-a direcționat spre autostrada ‎de la ieșirea din San Antonio.
‎Am oprit pe marginea drumului,
‎iar complicele său a parcat ‎în fața mașinii mele.
‎Mi-au cerut să cobor din mașină.
‎Apoi au plecat ‎și nu i-am mai văzut niciodată.
‎O săptămână mai târziu, ‎urmăream știrile
‎și am auzit ‎despre tânărul care a fost ucis.
‎Detectivii au devenit interesați ‎de această poveste.
‎Au venit la mine la serviciu ‎și mi-au adus niște fotografii.
‎L-am recunoscut pe loc ‎pe tipul care mă răpise.
‎S-a vădit ‎că era vorba despre Leo Little.
‎Mă gândesc mult la Leo.
‎M-am gândit de multe ori în ultimii ani
‎și m-am tot rugat pentru el.
‎Știu cât de ușor ‎aș fi putut să ajung în locul său,
‎din cauza alegerilor proaste ‎din adolescență.
‎Simt că am...
‎o legătură cu el.
‎Sper că știe că îl iert.
‎Aș vrea să vă arăt ‎o filmare obținută în timpul anchetei
‎de la benzinăria Diamond Shamrock.
‎Leo i-a cerut lui Christopher ‎să oprească la Diamond Shamrock
‎și să-i ia ceva de băut.
‎O să-l vedeți pe Christopher intrând.
‎Leo e în spatele lui Christopher, ‎cu mâna în buzunarul drept.
‎Știm că acolo se afla arma.
‎Observați că i-a permis lui Christopher ‎să se plimbe prin magazin.
‎S-a dus până în spatele magazinului, ‎ca să-i aducă ceva de băut lui Leo.
‎Între timp, ‎Leo stă de vorbă cu vânzătorul.
‎Christopher pune sucul pe tejghea, ‎Leo îl plătește.
‎Leo s-a întors ‎și a ieșit înaintea lui Christopher,
‎dându-i ocazia lui Christopher ‎să-l lovească din spate.
‎L-am întrebat pe tatăl său:
‎„De ce nu s-a opus Christopher? ‎De ce nu a spus ceva?
‎De ce nu a făcut ceva ‎care să pună capăt situației?”
‎Stând de vorbă cu el,
‎mi-a spus că era un tânăr foarte evlavios,
‎de o religie pașnică.
‎Christopher a crezut ‎că, dacă va rămâne calm,
‎totul se va termina cu bine.
‎Asta era credința lui ‎și asta l-a dus, în cele din urmă,
‎la pieire.
‎Leo nici măcar nu l-a privit pe Chris.
‎Singurul moment în care l-a privit
‎a fost când a dat să iasă, ‎aruncându-i o privire
‎peste umăr și asigurându-se ‎că e încă acolo.
‎Leo savura acea putere.
‎Nu era stresat, nu era îngrijorat, ‎nu se temea de nimic.
‎Deținea complet controlul.
‎Nu știu ce s-a întâmplat.
‎Sincer, nu știu.
‎Îmi amintesc doar că am apăsat trăgaciul.
‎Dacă m-aș afla ‎în fața părinților lui Christopher...
‎nu ar exista cuvinte
‎cu care aș putea să-i alin.
‎Au tot dreptul să fie răniți.
‎Dar cum rămâne cu Hristos?
‎Cum rămâne cu împăcarea?
‎Ca slujitor al lui Dumnezeu, ‎cred că ar trebui să existe
‎speranță și vindecare.
‎Dacă găsesc puterea și curajul
‎să mă abordeze și să stăm de vorbă...
‎cred că ar fi...
‎Ar fi un lucru minunat.
‎Știți...
‎Spune atât de multe rahaturi. ‎Mă surprinde.
‎Tânărul acesta știe prea bine ce a făcut.
‎Leo Little a apăsat trăgaciul ‎pentru că asta a vrut.
‎Nu pentru că nu știa de ce, ‎nu din cauza unei idei misterioase
‎sau a ceva ce a pus stăpânire pe el.
‎Astea sunt doar...
‎Leo Little a vrut să ucidă și a făcut-o.
‎Am crescut în credința penticostală.
‎Cu mulți ani înainte să devin polițist,
‎eram preot licențiat.
‎Cred în Mântuire, ‎cred în Iisus Hristos,
‎cred în mesajul transmis de Biblie
‎și l-am propovăduit ani la rând.
‎Dar, dacă ascultați ce spune acest om,
‎vă dați seama ‎că habar nu are despre ce vorbește,
‎pentru că nicăieri în discursul său ‎nu pomenește despre „iertare”.
‎Vrea să spună:
‎„E momentul când ne reunim ‎pentru speranță și împăcare.”
‎Nu e responsabilitatea lor
‎să se reunească ‎pentru speranță și împăcare.
‎E responsabilitatea lui să ceară iertare
‎familiei Chavez, lui Christopher ‎și Dumnezeului său,
‎dar nu a făcut asta niciodată.
‎Nu face decât să se pregătească ‎pentru eliberarea condiționată.
‎Despre asta e vorba.
‎Întreaga schimbare pe care ne-o prezintă ‎nu-i va fi de folos decât lui.
‎Nu are păreri de rău, ‎nu are regrete, nu are remușcări.
‎Nu-i trece altceva prin cap ‎în afară de:
‎„Trebuie să mă schimb ‎ca să ies din închisoare
‎când mi se ivește ocazia.”
‎Asta cred că se întâmplă aici.
‎LEO LITTLE VA FI ELIGIBIL ‎PENTRU ELIBERARE CONDIȚIONATĂ ÎN 2038.
‎LA FEL ȘI JOSE ZAVALA.
‎Da, am auzit că Leo e preot
‎sau cleric hirotonisit, ‎ceva de genul ăsta.
‎E bine pentru el.
‎Dar cred că cineva trebuie ‎să-și asume răspunderea,
‎responsabilitatea.
‎Eu nu mă îndrept spre Dumnezeu ‎ca să pot spune: „Mă face să mă simt bine.
‎Dacă eu mă simt bine, dați-mi drumul.”
‎Asta nu mă face bun.
‎Aș deveni o persoană ‎gata să fac orice pentru altcineva.
‎Aș simți că mint,
‎în sens spiritual.
‎Eu nu voi face asta.
‎Leo era un puști.
‎Nu știi de ce faci unele lucruri.
‎Vă gândiți ‎că e o chestie ce ține de gangsteri.
‎Nu știi de ce ai făcut ce ai făcut.
‎Sau s-ar putea să știi. ‎Habar n-am cum gândești.
‎Eu sigur nu voi face asta.
‎DUPĂ O PAUZĂ OBLIGATORIE DE 90 DE ZILE, ‎DEPARTAMENTUL DE JUSTIȚIE TEXAS
‎NE-A PERMIS UN AL DOILEA INTERVIU ‎CU LEO LITTLE.
‎Leo Little a apăsat trăgaciul ‎pentru că asta a vrut.
‎Nu pentru că a pus ceva stăpânire pe el,
‎nu pentru că a uitat. Astea sunt doar...
‎Leo Little a vrut să ucidă și a făcut-o.
‎Dacă aș fi vrut să văd un om murind...
‎nu aș avea vreo problemă să recunosc.
‎Nu aș avea o problemă.
‎Știu că oamenii...
‎vor să afle aceste lucruri.
‎Pur și simplu, nu-mi amintesc...
‎ce am simțit în urmă cu 21 de ani.
‎Știu că sună îngrozitor și prostesc.
‎Când am coborât din mașină, ‎iar Christopher s-a lăsat în genunchi...
‎nu știu ce m-a apucat.
‎Vă jur.
‎Să nu mă înțelegeți greșit.
‎Am fost malefic
‎când am făcut asta.
‎Am greșit
‎când am făcut asta.
‎Sunt vinovat...
‎pentru ce am făcut.
‎Să aud această poveste de la altcineva...
‎și eu m-aș judeca.
‎La primul interviu...
‎ai mereu regrete ‎despre ce spui și despre ce nu spui.
‎Sunt foarte conștient ‎că nu sunt un om tocmai bun.
‎Sunt responsabil pentru asta și înțeleg.
‎Vreau doar...
‎să fac curat după mine.
‎Nu face decât să se pregătească ‎pentru eliberarea condiționată.
‎Vrea să spună:
‎„E momentul când ne reunim ‎pentru speranță și împăcare.”
‎E responsabilitatea lui să ceară iertare
‎familiei Chavez, ‎dar nu a făcut asta niciodată.
‎Îmi doresc iertarea familiei Chavez.
‎Fără îndoială.
‎Dacă n-am spus-o ultima dată,
‎dacă am spus ceva greșit sau am fost ‎prea emoțional în timpul apelului meu...
‎e vina mea.
‎Cât despre eliberarea mea condiționată...
‎în adâncul meu, există o parte
‎care crede că merit să mor în închisoare.
‎În ceea ce privește ‎spusele detectivului...
‎îi respect opinia. Da.
‎E o mare nedreptate...
‎faptul că Christopher...
‎a murit la 22 de ani.
‎Înțeleg asta. Știu asta.
‎Dar eu încă trăiesc.
‎Nu pot ‎decât să-mi trăiesc viața în închisoare.
‎Fie că o voi face până la moarte...
‎fie că nu...
‎o voi trăi în slujba lui Dumnezeu. ‎Asta e sigur.
‎Eram condamnat la moarte, ‎apoi am devenit preot în închisoare,
‎ceea ce e foarte greu.
‎Sper că mi-am făcut treaba cum trebuie...
‎și v-am arătat cine sunt și în ce cred
‎după o greșeală atât de oribilă.
‎Mulțumesc că v-ați uitat.
‎FAMILIA CHAVEZ A FOST INVITATĂ ‎SĂ PARTICIPE LA ACEST FILM.
‎AU REFUZAT, ‎SPUNÂND CĂ ÎNCĂ NU SE SIMT ÎN STARE
‎SĂ VORBEASCĂ PUBLIC ‎DESPRE UCIDEREA FIULUI LOR.
‎Subtitrarea: Linda Pricăjan