Jeg blev født blandt middelklassen.
Min mor var forsikringsagent, og min far var buschauffør.
Jeg blev godt forsørget.
Jeg blev aldrig slået.
Min opvækst var
helt almindelig.
Mit navn er Leo Gordon Little, den tredje af mit navn.
Jeg har begået et mord.
Jeg blev dømt til døden
på grund af det mord.
SIDEN GENINDFØRELSEN AF DØDSSTRAFFEN I USA I 1976
ER OVER 8.000 PERSONER BLEVET DØMT TIL DØDEN FOR MORD
DETTE ER HISTORIEN OM FANGE PÅ DØDSGANGEN NR. 01306427
Jeg tænker tit tilbage på de sidste 20 år,
for det gør man i fængslet, når man forbereder sig på at dø.
Man reflekterer over fortiden
og prøver at finde ud af, hvad der gik galt.
EN ORIGINAL SERIE FRA NETFLIX
Det er en sand historie.
Sådan startede jeg.
Jeg ville gøre oprør og skabe kaos.
Jeg sagde: "Lad os se, hvem der dør først."
Det var mit valg.
Jeg tog hans liv.
Det er noget, jeg aldrig havde planer om at gøre,
og jeg fortryder det.
Jeg vidste, jeg ville slå de to mænd ihjel.
Han lå på knæ foran mig, og så trykkede jeg bare af.
Jeg slog dem begge to ihjel.
Med en kniv.
EN ALMINDELIG DRENG
Jeg husker, at jeg så aftennyhederne,
og der talte de om et mord, som var blevet begået.
De nævnte navnet Leo Little.
Jeg kan huske, at jeg tabte både næse og mund,
og jeg tænkte: "Nej, ikke Leo."
Han har været min elev.
Han gjorde sig ikke bemærket. Han var en fredelig, ung fyr.
Hverken særlig dårlig
eller særlig god, men en almindelig elev.
Når man går på en stor high school, kan man godt fortabe sig.
Det går op for mig nu, at det var Leos problem.
Han var fortabt.
DARRINGTON-FÆNGSLET HOUSTON I TEXAS
Om halsen?
DEN 23. JANUAR 1998 SKØD LEO LITTLE CHRISTOPHER CHAVEZ, DER OMKOM
Foran eller bagom?
Ja, sådan.
I DAG ER HAN EN AKTIV FÆNGSELSPRÆST
Okay?
Jeg blev født i San Antonio i Texas
den 14. juli 1980.
Min far var en stille, men en hård mand.
Da jeg var mellem ni og ti år,
var min far til stede derhjemme.
Han opfostrede os sammen med min mor.
Men så blev min mor og far separeret
og senere officielt skilt.
Min fars fravær skabte uden tvivl et meget tydeligt tomrum.
Som voksen ville jeg sige, at jeg manglede disciplin.
Når man bliver teenager,
er det en svær periode.
Jeg fik ingen støtte eller vejledning.
Jeg begyndte at få problemer i skolen.
Jeg var altid den lille fyr.
Jeg var altid den, der blev drillet,
men jeg var ikke den type, der bare lagde sig ned.
Jeg svarede tilbage,
og jeg kom i slagsmål,
fordi jeg forsvarede mig.
Jeg begyndte at pjække.
Men hvad laver man, hvis man ikke går i skole?
Så laver man ballade.
Det var for det meste butikstyverier,
eller også begik jeg indbrud,
og senere var det stofmisbrug.
Fra jeg var 13 til 17,
hang jeg ud med et sejere slæng.
Det var folk fra gaden,
og de røg marihuana og drev rundt
i stedet for at gå i skole.
Jeg var interesseret i gangsterrap.
Jeg var fascineret og påvirket af aggressiviteten i den.
Jeg var ret følsom dengang,
og især i de sværere tider.
Så blev jeg sendt over til min far, der boede syd for San Antonio.
Han meldte mig ind i den lokale skole.
Det viste sig,
at Rob var fra det område, hvor jeg havde boet med min mor
i det nordvestlige San Antonio,
så vi klikkede med det samme.
Rob og en anden ven fik mig med i deres bande.
Han var medlem af den bande, der hed Crips.
Den her afdeling af banden var ikke særlig seriøs.
Det var mere en slags leg.
Jeg tænker ikke på det,
medmindre nogen fortæller min historie.
Jeg kunne lide det, for når man er ung,
så kan man prale af det.
Man vil skabe sig et ry og være frygtet.
Jeg tog hårde stoffer,
og de koster penge.
Så jeg tog den beslutning at gå ud at...
At stjæle penge fra nogen.
Jeg var 17 år dengang.
Jose Zavala var en ven.
Vi drev rundt på gaderne sammen.
Han blev min makker under forbrydelsen.
Den aften kørte vi rundt i det nordlige San Antonio
for at lede efter et offer.
Jose skulle på toilettet, så vi stoppede ved en Maggie's.
Han gik ind, og jeg ventede i min bil.
Jeg så en velklædt mand i et jakkesæt i nærheden af hans bil.
Han lagde noget derind og smækkede døren.
Han låste den ikke.
Så derfor...
Jeg tog mod til mig, greb min pistol
og skrev til Jose, han skulle følge bilen.
Min idé var at sætte mig på bagsædet af mandens bil
og vente på, at han kom ud.
Jose kom tilbage,
steg ind i bilen,
og så læste han sikkert min besked.
Efter et par minutter... satte Christopher sig ind i sin bil.
Så overfaldt jeg ham bagfra.
Min plan var at køre til en pengeautomat.
Men han havde ikke noget kreditkort,
så vi kørte rundt et stykke tid.
Men på et tidspunkt sagde han:
"Hvis du vil have penge, så er der en mappe på bagsædet."
I den mappe fandt jeg et vist antal pengesedler,
som vist beløb sig til 300 eller 400 dollars.
Derfra...
...besluttede jeg, at det var slut.
Nu skulle jeg kun køre ham langt ud ad en motorvej,
sætte ham af og efterlade bilen en kilometer væk.
Så ville jeg tage min egen bil og slippe af sted med tyveriet.
Undervejs viste det sig, at der ikke var nok benzin på bilen,
så vi stoppede på en tankstation.
Det var det mest logiske at gøre.
Vi kørte lidt længere væk end planlagt.
Jeg bad ham om at holde ind i vejkanten.
Det var i januar.
Der var ret koldt.
Jeg kan huske den mørke landevej,
de blinkende billygter og den kolde luft.
Derefter ved jeg ikke, hvad der skete.
Jeg har tænkt over det igen og igen.
Han så aldrig mit ansigt. Det sikrede jeg mig.
Det havde været meget nemt for mig
at sætte ham af, tage hans bil og lade ham gå tilbage til byen.
Men af en eller anden grund...
...så tog jeg min pistol og sigtede på ham.
Han lå på knæ foran mig,
og så trykkede jeg bare af.
Jeg kan huske, at Jose spurgte: "Hvad laver du?"
En bil kørte forbi.
Vi lod som ingenting.
Endelig begyndte jeg at hjælpe Jose
med at trække Christophers krop længere væk fra vejen.
LEO LITTLE BLEV ANHOLDT TO DAGE SENERE,
DA EN BEKENDT GAV HANS NAVN TIL POLITIET
DEN 5. MARTS 1999 BLEV HAN DØMT TIL DØDEN FOR OVERLAGT MORD
I alle mine år i fængslet...
I de sidste 21 år
er der ikke gået en dag, uden at jeg har tænkt på min forbrydelse.
Jeg ved ikke, hvordan familien Chavez ser tingene,
eller fra hvilket perspektiv, de ser dem på nuværende tidspunkt.
Jeg er forsonet med Gud,
og nu vil jeg gerne forsones med dem, jeg har gjort mest ondt.
Det ville være...
Det ville være en smuk ting at se.
Så er ringen sluttet.
Det er på tide.
Jeg elsker at spille golf.
Det virker afstressende.
Man kan mærke luften og vinden og få sig lidt motion.
Man kan udløse sine spændinger
ved at skyde til bolden og gå hjem.
På den måde tager man ikke sit arbejde med sig hjem.
Mit navn er Thomas Matjeka.
Folk kalder mig Butch.
Jeg har været politibetjent i 41 år.
I næsten 17 år har jeg efterforsket mordsager
og mordforsøg her i San Antonio.
Af alle de sager, som jeg har haft, har den her sag
rørt mig mest.
Den har også påvirket min familie
og mit forhold til mine kolleger.
Det er nok fordi, det var et meningsløst mord.
Det burde ikke være sket,
men det gjorde det, og det plagede mig.
KENDALL COUNTY SHERIFKONTOR
KRIMINALKOMMISSÆR BUTCH MATJEKA
Når vi starter en efterforskning,
kigger vi grundigt på ofrets baggrund,
og især hvis vi ikke har noget.
Christopher var en helt unik ung mand med en unik familie.
Han var nok det mest uskyldige offer,
som jeg har set i min karriere.
Jeg undersøgte hans bolig og hans liv.
Jeg undersøgte hvert eneste dokument og hver genstand i hans hjem.
Jeg ledte efter den mindste ledetråd,
men jeg fandt ingenting.
CHRISTOPHER CHAVEZ VAR MENIGHEDSTJENER
FOR EN LOKAL AFDELING AF JEHOVAS VIDNER
DE PENGE, SOM LEO LITTLE STJAL FRA HAM,
VAR BLEVET INDSAMLET UNDER DAGENS MØDE
Noget andet, der plagede mig meget, var det sted, hvor hans lig blev fundet.
Vi fandt to patronhylstre der,
og han var blevet skudt i baghovedet.
Vi fandt også spor af, at hans krop var blevet slæbt
fra vejen til det sted, hvor han lå.
Han lå der i en dags tid
i live og med smerter, fordi han var blevet skudt.
Der var et område med afskrabet jord,
ligesom når man laver en sneengel og flytter sneen.
Christopher havde ligget der og bevæget sine ben frem og tilbage,
som om han ville rejse sig, men for mig...
Når jeg er syg og ligger i sengen,
bevæger jeg benet for at glemme smerten.
Jeg tror, det var det, han gjorde.
Mærket antydede, at han lå der med smerter,
indtil han blev fundet, og det påvirkede mig.
DA MAN FANDT HAM,
BLEV HAN FLØJET PÅ HOSPITALET OMGÅENDE
HAN OMKOM TO DAGE SENERE
De første par dage inde i efterforskningen
havde vi ingenting at gå efter.
Men så blev gerningsmanden identificeret,
og det faldt på plads.
Leo forbavsede os, da vi først mødte ham.
Jeg havde ikke forventet,
at han var så ung.
Vi fortalte ham, hvad vi vidste.
"Et vidne har hørt dig tilstå mordet
og har set dig i hans bil."
Jeg gav ham det hele og sagde:
"Du er fanget, og det nytter ikke at benægte det.
Du myrdede nogen under et tyveri.
Det giver dødsstraf i Texas, så du bliver henrettet."
Han var 17 år, og dengang kunne han straffes med døden.
Han sagde: "Okay, jeg vil fortælle jer alt det, der skete."
Leo forklarede os aldrig sit motiv.
Han ville selvfølgelig skaffe penge til at købe narkotika.
Det var planen med det hele.
Men hvorfor han besluttede at skyde Christopher...
Det fik vi aldrig at vide.
LEO LITTLE SKØD CHAVEZ PÅ EN LANDEVEJ
48 KILOMETER SYDØST FOR SAN ANTONIO
UNDER 16 KM DERFRA LIGGER LA VERNIA,
HVOR LITTLE BOEDE MED SIN FAR, DA HAN VAR 16 ÅR
Leo var ekstrem på alle planer.
Han var den type fyr, som åbnede døren for dig.
Men på samme tid kunne han slå nogen,
hvis han ville beskytte dig.
Jeg mødte Leo i high school.
Han besøgte os i vores trailer,
og vi spillede videospil.
Vi havde hver især vores problemer,
så vi havde alle sammen et behov
for at ryge os skæve og glemme alting.
Han søgte opmærksomhed fra både piger og drenge.
Han ville have respekt.
Han klædte sig på som en rigtig gangster.
Med guldsmykker, øreringe og bukser med pressefolder.
Han var et selvudnævnt Crip-bandemedlem,
og hans øgenavn var Lil Crazy.
Jeg havde kun kendt ham i under et år, da han begik sin forbrydelse.
Vi så billygter i indkørslen.
Han kom ind, og han havde en ven med.
En af vores venner spurgte ham: "Hvor har du den bil fra?"
Så fortalte han os, hvad der var sket.
Først troede jeg bare, at det var løgn.
Men hans ven havde blodige bukser,
så jeg var ret bange for, han måske havde gjort noget.
Vi havde en fælles ven, som boede hos mig.
Hun foretog et anonymt opkald til politistationen
og meldte ham for en forbrydelse.
Jeg havde aldrig troet, at sådan noget kunne ske.
Jeg troede, han var inde i en fase
ligesom os andre.
Men han gik bare for langt.
I 2005 GJORDE HØJESTERET DET FORBUDT AT HENRETTE PERSONER,
DER VAR UMYNDIGE PÅ TIDSPUNKTET FOR DERES FORBRYDELSE
LEO LITTLES DOM BLEV DERFOR NEDSAT TIL LIVSVARIGT FÆNGSEL
DET SAMME SKETE MED HANS MAKKER JOSE ZAVALA
ALLRED-FÆNGSLET I WICHITA FALLS I TEXAS
Leo siger ikke noget. Han observerer.
Sådan har han altid været.
Man skal altid holde øje med folk, der ikke siger noget.
Mit navn er Jose Zavala.
Jeg blev dømt for mord og fik livstid.
Jeg voksede op i et kvarter, som folk udefra anser
for at være et slags bandeterritorium.
Det var ret forfaldent.
Hvad kan man forvente i et slumkvarter?
Jeg lavede dumme ting såsom at stjæle biler og begå indbrud,
fordi der ikke var andre ting at lave.
Jeg levede på gaden.
Det var skidt.
Leo Little var en ven af en ven.
Alle tog stoffer.
Vi røg pot sammen og hørte musik.
Vi havde en masse ting tilfælles,
så det kom bare helt af sig selv.
Hans kvarter var meget idyllisk.
Er I med?
Folk gik tur med hunden.
Pæne græsplæner.
Borgerværnsskilte i forhaverne.
Sådan var det.
Jeg sagde til ham:
"Vi spiller for højt. Pas på naboerne.
De ringer bare til politiet."
Jeg vidste ikke det med banden.
Da jeg hørte det i retten, så...
Er han nu i en bande?
Jeg voksede op med bander,
og han var ikke typen.
Han skrev rapsange.
"Er det derfor, du kalder dig en gangster?"
Okay.
Jeg anede ikke noget den aften.
Da jeg hørte skud, så jeg op.
Det første, jeg tænkte, var: "Det her er ikke ligesom i en film."
I film spræller folk altid som gale.
Der kom røg fra hans hår.
Jeg kan huske, han svajede frem og tilbage,
faldt ned på det ene knæ,
og så faldt han sammen meget langsomt.
Det var lige efter et hovedskud.
Langsomt.
Jeg sagde: "Vi skal af med bilen,"
men han sagde: "Følg efter mig."
Så jeg fulgte efter ham
hen til nogle af hans venner hus.
Jeg kunne ikke lide dem, fordi de opførte sig som sorte.
"Nigga her og nigga der."
Jeg hang ikke ud med de typer.
Jeg kan huske, jeg tænkte: "Hvorfor er vi her?"
Vi skal væk.
Leo sagde, han ville prale med det.
"Jeg nakkede den nigga. Jeg gjorde det.
Han ligger der nu. Ja!"
Det var ikke Leo.
Sådan var han ikke.
Tale sådan der og prale? Niks.
Jeg anede ikke, at den aften ville ende sådan.
Jeg troede, der ville ske
det samme som sidst.
EN UGE FØR MORDET PÅ CHRISTOPHER CHAVEZ
BEGIK LEO LITTLE OG JOSE ZAVALA ET NÆSTEN IDENTISK RØVERI
Mit navn er Malachi Wurpts.
Jeg var lige kommet til San Antonio.
Jeg vågnede klokken to om natten.
En ung mand stod for enden af min seng.
Han råbte, at jeg skulle vågne.
Han sigtede på mig med en pistol
og bad mig komme med ham.
Da vi gik ned ad gangen mod parkeringspladsen,
sagde han til mig:
"Hvis jeg bliver taget, bliver det ikke for et røveri,
men for et mord."
Han pressede pistolen ind i siden på mig og sagde, jeg skulle køre.
Da vi kom ud fra parkeringspladsen,
så jeg en bil bag ved os.
Han førte mig til en pengeautomat ved et supermarked.
Han sagde: "Hvis du spiller helt,
skyder jeg dig gennem min jakke."
Da vi kom tilbage til bilen,
sagde han, vi skulle gøre en sidste ting.
Han sagde, jeg skulle tage motorvejen ud af San Antonio.
Vi stoppede i vejkanten,
og hans makker stoppede foran os.
De satte mig af.
Så kørte de væk, og jeg så dem ikke mere.
En uge efter så jeg nyhederne.
Jeg hørte om en ung fyr, der var blevet skudt.
Politiet blev interesseret i min historie.
De dukkede op på mit arbejde og havde nogle billeder med.
Jeg genkendte omgående
den fyr, der havde bortført mig,
og det var Leo Little.
Jeg tænker tit på ham.
Det har jeg gjort mange gange siden,
og jeg har faktisk bedt for ham igen og igen.
Jeg kunne meget nemt være havnet i hans situation,
da jeg selv var en teenager.
Jeg føler et nært bånd til ham.
Han skal vide, jeg tilgiver ham.
Jeg vil vise jer en video, som blev optaget
på den pågældende tankstation.
Leo fik Christopher til at stoppe der,
fordi han var tørstig.
Man kan se Christopher komme ind.
Leo går lige bag ved ham med sin højre hånd i lommen
tæt på pistolen.
Han lader Christopher gå frit omkring inde i butikken.
Han er helt nede bagved for at hente noget at drikke,
og imens taler Leo med ekspedienten.
Christopher sætter en cola på disken.
Her går Leo ud af døren foran Christopher,
der kunne have angrebet ham bagfra.
Jeg spurgte hans far om,
hvorfor han ikke forsvarede sig eller gjorde noget.
Hvorfor forsøgte han ikke noget?
Mr. Chavez forklarede,
at Christopher var en meget troende person,
som var imod vold.
Han mente, at hvis han bevarede en ikkevoldelig adfærd,
så ville alting være i orden.
Det var hans tro, og det var efter min mening det,
der førte til hans død.
Leo holder ikke øje med ham.
Han ser faktisk kun på ham
med et flygtigt blik på vejen ud
bare for at sikre sig, at Christopher stadig var der.
Leo nyder sin magt.
Han var ikke stresset, nervøs eller bange.
Han havde kontrol over det.
Derefter ved jeg ikke, hvad der skete.
Jeg trykkede bare af.
Hvis jeg sad over for Christophers mor og far,
ville ingen ord
kunne trøste dem.
De har ret til at sørge.
Men hvad med Jesus?
Hvad med forsoning?
Som præst mener jeg, at der skal være
lidt håb og lidt frelse.
Hvis de kunne finde styrke og mod
til at tage kontakt og tale med mig,
så ville det være...
Det ville være en smuk ting at se.
Jo...
Han er så fuld af lort, at det er forbløffende.
Den her fyr ved nøjagtig, hvad han har gjort.
Leo affyrede det skud, fordi han ville.
Det er ikke, fordi han havde en eller anden mystisk idé i hovedet,
eller at han var besat, eller at han har glemt det.
Leo Little ville begå det mord.
Jeg er medlem af pinsekirken.
Mange år før jeg begyndte i politiet,
var jeg en bemyndiget præst.
Jeg tror på frelse og på Jesus.
Jeg tror på evangeliernes budskab
og har prædiket om dem i årevis.
Men hvis du lytter til ham,
så har han ingen anelse om, hvad han taler om,
for på intet tidspunkt nævner han ordet "tilgivelse".
Han siger kun:
"Det er på tide at møde hinanden med håb og forsoning."
Men det er ikke deres ansvar
at bede om håb og forsoning.
Det er hans ansvar at bede om tilgivelse
over for familien Chavez, Christopher og Gud,
og det har han ikke gjort.
Det, som han er i gang med, er
at forberede sin løsladelse.
Det er hele pointen.
Hele hans såkaldte forvandling handler kun om at gavne sig selv.
Han tænker ikke på andre og ikke på anger eller fortrydelse.
Det eneste, han tænker, er:
"Jeg skal ændre mig for at komme ud,
så snart jeg får chancen."
Det er det, der foregår.
LEO LITTLE KAN BLIVE PRØVELØSLADT I 2038
DET ER OGSÅ TILFÆLDET MED JOSE ZAVALA
Jeg har hørt, at Leo er blevet præst
eller et andet i den stil.
Det er godt.
Men jeg føler, at nogen skal stå ved det her
og tage et ansvar.
Jeg flygter ikke hen til Gud og siger: "Det bliver jeg bedre af.
Så skal jeg nok komme ud."
Det gør mig ikke god.
Det gør mig bare til en, der prøver hvad som helst.
Det er hyklerisk.
Jeg ville lyve over for mig selv, og det kan jeg ikke.
Leo var ung.
Man ved ikke altid, hvad man laver.
Du tror måske, du er en gangster,
men du kan ikke forklare det.
Eller det kan man måske godt.
Jeg bliver ikke troende.
EFTER EN LOVMÆSSIG PAUSE PÅ 90 DAGE TILLOD JUSTITSMINISTERIET
ET NYT INTERVIEW MED LEO LITTLE
Leo affyrede det skud, fordi han ville.
Ikke fordi han var besat,
eller fordi han har glemt det.
Leo ville begå det her mord.
Hvis jeg ville se en mand dø,
ville jeg være parat til at erkende det.
Uden problemer.
Jeg ved godt, folk vil vide de her ting,
men jeg kan bare ikke huske,
hvad jeg tænkte for 21 år siden.
Det lyder sikkert idiotisk og fjollet.
Men da jeg steg ud af bilen, og Christopher faldt ned på knæ,
så ved jeg virkelig ikke, hvad der gik af mig. Det sværger jeg.
Men der skal ikke herske tvivl.
Jeg var ond, da jeg gjorde det.
Det var forkert, at jeg gjorde det.
Det er mig... der har ansvaret.
Hvis jeg var jer, ville jeg også dømme mig.
Det første interview...
Man fortryder altid det, man sagde eller ikke sagde.
Jeg er bevidst om, at jeg samfundsmæssigt ikke er et godt menneske.
Jeg bærer et brandmærke på ryggen.
Jeg vil bare gerne...
...gøre det godt igen.
Det, som han gør nu,
er at forberede sin løsladelse.
Han siger:
"Det er på tide at møde hinanden med håb og forsoning."
Det er hans ansvar at bede om tilgivelse over for familien Chavez,
og det har han ikke gjort.
Jeg ønsker at blive tilgivet af familien Chavez.
Det ligger fast.
Hvis jeg ikke fik det sagt,
eller hvis jeg udtrykte mig forkert og blev for følelsesladet under min bøn,
så var det... min skyld.
Angående min løsladelse...
Dybt inde mener en del af mig,
at jeg fortjener at dø her.
Uanset hvad en god politimand kan mærke.
Men jeg respekterer hans mening.
Det er en enorm uretfærdighed, at Christopher skulle
dø som 22-årig.
Det er jeg bevidst om.
Men jeg er i live.
Jeg kan kun leve mit liv i fængslet,
og jeg ved ikke, om jeg nogensinde kommer ud.
Men jeg vil leve til Guds ære.
Jeg er tidligere dødsdømt og er nu blevet fængselspræst,
og det er meget kompliceret.
Jeg håber, at jeg har vist jer så oprigtigt som muligt,
hvem jeg er, og hvad jeg tror på.
Efter en så frygtelig og forkastelig fejl.
Tak for at se med.
FAMILIEN CHAVEZ BLEV SPURGT, OM DE VILLE DELTAGE I PROGRAMMET,
MEN DE FØLER SIG STADIG UDE AF STAND
TIL AT UDTALE SIG OM DERES SØNS MORD
Tekster af: Rikke Schultz