‎Nu asta a fost intenția mea.
‎Mi-aș dori să nu o fi făcut.
‎Aș face orice să schimb trecutul.
‎Dar mi-e imposibil.
‎DE LA REINTRODUCEREA ‎PEDEPSEI CAPITALE ÎN SUA, ÎN 1976,
‎PESTE 8.000 DE OAMENI ‎AU FOST CONDAMNAȚI LA MOARTE.
‎IATĂ POVESTEA DEȚINUTULUI #199042, ‎CONDAMNAT LA MOARTE
‎M-am bucurat ‎că am fost condamnat la moarte.
‎Pentru că eram tratat ‎mai bine decât acasă.
‎Dar aș fi preferat ‎să nu fi făcut o victimă ca să ajung aici.
‎Mă rog zilnic pentru ea
‎și îl rog pe Dumnezeu ‎să vegheze asupra ei.
‎Știu că și ea mă vede.
‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎E o poveste adevărată.
‎Așa am început.
‎Voiam doar să mă răzvrătesc ‎și să provoc haos.
‎I-am spus: ‎„Vom vedea cine pe cine va ucide, nu?”
‎Eu am ales asta.
‎I-am luat viața.
‎Nu asta a fost intenția mea.
‎Aș vrea să n-o fi făcut.
‎Știam că voi coborî din mașină ‎și îi voi ucide pe cei doi bărbați.
‎După ce a îngenuncheat în fața mea,
‎îmi amintesc doar că am apăsat pe trăgaci.
‎I-am ucis pe amândoi.
‎I-am înjunghiat mortal.
‎JOE PIROMANUL
‎CENTRUL DE CORECȚIE RICHLAND
‎Bună, Joe! Trece-l pe sub cămașă.
‎Prin partea din față.
‎ÎN 1987, JOSEPH MURPHY A UCIS-O ‎PE RUTH PREDMORE, DE 72 DE ANI.
‎Mă numesc Joseph Murphy.
‎Numărul meu e 199042.
‎Sunt încarcerat în închisoarea Ohio.
‎COMITATUL CLAY, VIRGINIA DE VEST
‎Casa noastră din Comitatul Clay ‎era o colibă din carton bituminos.
‎Era învelită cu carton gudronat.
‎Acolo locuiam.
‎Aveam trei încăperi: ‎sufrageria, bucătăria și un dormitor
‎pentru o familie de opt.
‎Mama provenea...
‎dintr-o familie cu 17 frați
‎și voia să scape de acasă,
‎așa că a rămas gravidă devreme.
‎S-a căsătorit cu...
‎tatăl meu, Jerry Murphy.
‎Au continuat să aibă copii.
‎Nu aveau venituri sau planuri.
‎Nu aveam apă, electricitate, ‎gaz sau telefon.
‎Luam apă din râu.
‎Pentru a ne face nevoile,
‎adunam urina și excrementele ‎în canistre
‎sau în flacoane, care erau împrăștiate ‎prin toată casa.
‎Tatăl meu era genul de om
‎pe care, dacă nu îl vedeam băut...
‎dacă îl vedeam treaz, ‎mă gândeam că are o problemă,
‎deoarece întotdeauna ‎era sub influența alcoolului și...
‎era...
‎violent după ce bea ‎și nu-i păsa de nimic.
‎Părinții mei spuneau mereu ‎că sunt retardat.
‎Nu știam ce înseamnă asta.
‎Mă gândeam doar că are legătură
‎cu felul meu de a fi.
‎Mama primea o alocație lunară
‎pentru retard mintal.
‎Nu mi s-a permis ‎să mă joc cu frații mei.
‎Mama le spunea că sunt bolnav
‎și că se vor molipsi și ei ‎dacă se vor juca cu mine.
‎Nu-i lăsa să-mi vorbească ‎sau să se joace cu mine,
‎așa că eram mereu singur.
‎Uneori, sora mea...
‎fura câte un borcan de sos de mere ‎din bucătărie,
‎îl deschidea cu ajutorul unei pietre ‎și îmi dădea să mănânc,
‎doar pentru că mama nu mă hrănea.
‎Se asigura întotdeauna...
‎că nu voi muri de foame.
‎Dormeam de obicei ‎la picioarele patului mamei mele.
‎Mă lega de pat.
‎Mi se părea un lucru normal.
‎La un moment dat, ‎asistenta socială mi-a adus niște haine.
‎A adus și un cufăr în care să le ținem.
‎Ne-am întors acasă, ‎iar mama a făcut ca de obicei.
‎A împărțit lucrurile celorlalți copii,
‎ca să arate bine la școală.
‎A așezat cufărul la capătul patului ei ‎și m-a pus să dorm în el.
‎Astfel se asigura ‎că nu mă voi trezi noaptea
‎să alerg prin casă.
‎Nu știa însă că era mai comod ‎decât să dorm pe podea.
‎Asistenta mea socială
‎ne vizita regulat ‎ca să se asigure că mi-e bine.
‎Într-o zi, mama m-a bătut crunt,
‎mi-a făcut vânătăi pe spate și pe picioare
‎și i-a spus tatălui meu: ‎„Trebuie să rezolvi problema,
‎altfel mâine va veni, îl va vedea,
‎îl va lua cu ea, ‎iar luna asta nu vom primi cecul.”
‎Tata a spus că va rezolva problema ‎și m-a luat cu el în spatele casei.
‎M-a legat de niște somiere.
‎După ce m-a legat bine,
‎mi-a turnat benzină pe spate ‎și mi-a dat foc.
‎Țipam ca din gură de șarpe, ‎deoarece ardea rău.
‎ASISTENTA SOCIALĂ A LUI JOSEPH ‎A VĂZUT ARSURILE ȘI L-A DUS LA SPITAL.
‎MAI TÂRZIU, A AJUNS LA ORFELINAT.
‎Până la majorat, am schimbat ‎17 instituții din patru state.
‎Am fost agresat sexual ‎de câte ori schimbam instituția.
‎Credeam că e un lucru...
‎cu care fiecare avea de-a face.
‎Eram fericit în acele instituții,
‎deoarece eram hrănit, îmbrăcat,
‎nu eram bătut în fiecare zi ‎și puteam să mănânc.
‎Petreceam o vreme acolo.
‎Apoi judecătorul le permitea din nou ‎alor mei să mă ia acasă.
‎ÎN TIMP CE JOSEPH ‎ERA LA ORFELINATUL DIN PENNSYLVANIA,
‎FAMILIA LUI S-A MUTAT ÎN MARION, OHIO, ‎FĂRĂ EL.
‎Familia mea nu lua legătura cu mine ‎când eram în vreun orfelinat.
‎Și se mutau fără să mă anunțe.
‎CÂND JOSEPH ERA ELIBERAT, ‎ASISTENȚII SOCIALI ÎI CĂUTAU FAMILIA
‎PENTRU A LE RETURNA COPILUL.
‎Când ne-am mutat în Marion, Ohio...
‎a fost prima dată când aveam baie în casă.
‎Era un oraș drăguț.
‎De multe ori, ‎mă plimbam noaptea pe străzi
‎pentru a avea liniște ‎și pentru a scăpa de abuzuri.
‎Odată, mama m-a amenințat cu bătaia...
‎și, din greșeală, am dat foc ‎unei grămezi de haine.
‎Flăcările au cuprins bucătăria,
‎iar apoi peretele.
‎Au sosit pompierii și poliția.
‎Se auzeau sirenele, ‎se vedeau girofarurile.
‎A trebuit să stăm altundeva
‎și mi-am dat seama ‎că mama uitase să mă bată.
‎De mic am învățat ‎că, dacă pornești un incendiu...
‎scapi de bătaie.
‎După aceea, am fost trimis...
‎la o instituție, unde m-au testat ‎și au decis că sunt piroman.
‎Dar nu era deloc așa.
‎Nimeni nu știa de fapt ‎de ce porneam incendii.
‎TRECERE LA NIVEL CU CALEA FERATĂ
‎ÎN 1987, DREMA, SORA LUI JOSEPH, A FOST ‎INTERNATĂ DUPĂ CE A FOST LOVITĂ DE TREN.
‎FAMILIA NU AVEA BANI ‎PENTRU FACTURILE MEDICALE.
‎Cumnatul meu mi-a spus ‎că, dacă am muta-o la Spitalul Columbus,
‎s-ar putea să aibă șanse, ‎căci ar fi îngrijit-o mai bine.
‎Mi-a spus că ar trebui să mergem undeva ‎să facem rost de bani.
‎Să furăm un obiect și să fugim.
‎Și i-a venit ideea...
‎să furăm un VCR.
‎I-am spus că știu pe cineva ‎care are așa ceva.
‎M-a întrebat cine. ‎I-am spus de Ruth Predmore.
‎Era doamna ‎pentru care mai făcuserăm comisioane.
‎Am mers la casa ei.
‎El a verificat ușa din spate, ‎iar eu, pe cea din față.
‎Mi-am dat seama ‎că va chema poliția dacă ne va auzi.
‎Așa că am scos un cuțit din buzunar,
‎am mers în spatele casei ‎să tai cablul de telefon.
‎Dar, când m-am întors pe verandă, ‎la ușa din față,
‎Ruth Predmore era acolo și mi-a spus: ‎„Ce crezi că faci? Pleacă de aici!”
‎Am tresărit și m-am speriat, ‎așa că am înjunghiat-o și am fugit.
‎Două ore mai târziu, m-am întors.
‎Mă plimbam...
‎foarte încet și speriat, ‎neștiind la ce să mă aștept.
‎Am ajuns la ușa din față, ‎am deschis-o foarte încet
‎și i-am văzut trupul întins pe podea.
‎Eram speriat.
‎Dar tot trebuia să-mi ajut sora,
‎așa că am intrat în casă
‎cu ideea de a lua ceva de valoare ‎și a ieși pe ușa din spate.
‎JOSEPH A FURAT O HAINĂ, ‎O POȘETĂ ȘI UN BORCAN CU MONEDE.
‎A FOST ARESTAT ÎN 48 DE ORE ‎ȘI ACUZAT DE OMOR CALIFICAT.
‎CUMNATUL SĂU NU A FOST ACUZAT ‎DE NICIO INFRACȚIUNE.
‎Doamna Predmore nu ar fi trebuit...
‎să moară de mâna mea.
‎Era o persoană drăguță, ‎afectuoasă și generoasă
‎și îmi pare foarte rău pentru ce am făcut.
‎Nu ar fi trebuit să se întâmple asta.
‎De-a lungul procesului, ‎mai mulți asistenți sociali
‎au venit să dea declarații.
‎A fost momentul în care mi-am dat seama ‎că nu trebuia să trec prin toate astea.
‎Nu era normal...
‎Urma să fiu condamnat la moarte
‎fără să aflu măcar ‎ce înseamnă o familie adevărată.
‎I se spune...
‎„Micul Chicago”,
‎deoarece Chicago e plin de droguri ‎și de găști.
‎Marion...
‎a ajuns să fie la fel.
‎Acesta e barul ‎în care mi-am pierdut dinții.
‎Doamna Predmore, cea pe care a ucis-o, ‎locuia aici.
‎În căsuța aceea.
‎Sunt Michael Murphy, ‎fratele lui Joey Murphy.
‎Sunt mezinul ‎dintre cei șase copii ai familiei.
‎Când ne-am mutat din Virginia de Vest ‎în Marion, lumea noastră s-a schimbat.
‎În Virginia de Vest erau țărănoi.
‎Aici aveam de-a face ‎cu diferite tipuri de oameni.
‎Oameni pe care nu-i întâlnești ‎în Virginia de Vest.
‎Toți se legau de noi ‎pentru că vorbeam cu accent
‎sau pentru că nu aveam pantofi, ‎haine sau lucruri frumoase.
‎Tata era alcoolic.
‎Când nu avea alcool, intra în baie
‎și lua câteva guri de alcool sanitar...
‎i se făcea rău, dar continua să-l bea.
‎Într-o zi dădeam 100 de dolari ‎pe un cuptor cu microunde,
‎a doua zi nu-l mai aveam...
‎îl dădea pe o sticlă de vin de doi dolari.
‎Joey a fost un puști cu probleme.
‎Avea mereu probleme.
‎Fura sau făcea alte rele.
‎Era luat de acasă câte șase luni ‎sau câte un an.
‎Voiam să stea acasă cu noi, ‎dar asta nu se întâmpla.
‎Punea câte un incendiu sau...
‎A ucis un câine.
‎Mi-a ucis câinele, pe Snoopy, ‎când eram în Virginia de Vest.
‎L-a aruncat în fața unei mașini. ‎În altă zi am urcat pe munte
‎și l-am văzut cu un câine atârnat...
‎Primea bătăi pentru asta.
‎Dar nu-l afecta, nu plângea.
‎O privea pe mama și spunea: ‎„Tot am s-o fac.”
‎Au avut loc mai multe incendii în Marion.
‎O mulțime de clădiri arse din temelii.
‎Ziarele scriau ‎despre piromanul din Marion.
‎Am aflat că el era acela.
‎Din câte mi s-a spus, a fost...
‎Mie îmi plăceau bomboanele.
‎Lui îi plăcea focul.
‎Joey mă întreba cum aș proceda ‎dacă aș vrea să jefuiesc pe cineva.
‎I-am spus că n-aș face-o. ‎Aș lăsa un bilet: „Dă-mi toți banii tăi
‎și pune-i în punga maro.”
‎Asta a făcut.
‎I-a lăsat un bilet: ‎„Pune toți banii tăi într-o pungă maro.”
‎Nu a făcut asta, ‎așa că a intrat peste ea și a ucis-o.
‎Nu văd cum poți fi surprins...
‎și să tăiat gâtul cuiva.
‎Doamna era drăguță cu mine.
‎Îi tundeam iarba ‎și îi curățam trotuarul săptămânal.
‎Mă plătea ‎să îi aduc cumpărăturile de la magazin.
‎Îmi era ca o bunică...
‎Când s-a întâmplat, ‎nici nu am știu cum să reacționez.
‎O iubeam pe acea femeie, ‎iar fratele meu a ucis-o.
‎Așa că...
‎E foarte greu să ai de-a face...
‎cu fratele tău și cu cineva ‎pe care o considerai bunică.
‎CENTRUL ORAȘULUI MARION
‎Mă numesc Wayne Creasap.
‎Sunt pensionar, ‎fost polițist al orașului Marion.
‎Odată ce am aflat ‎ce s-a sustras din casă...
‎și după ce am vorbit cu vecinii...
‎am aflat repede numele făptașului.
‎Joe Murphy era foarte cunoscut ‎de polițiștii din Comitatul Marion.
‎Mulți polițiști vorbeau ‎despre el ca fiind „Joe piromanul”.
‎De mic copil îi plăcea ‎să se joace cu focul.
‎Se știe că dădea foc și animalelor mici.
‎Era un hoț mărunt.
‎Îi plăcea să facă probleme.
‎Joseph Murphy locuia la câteva case ‎distanță de doamna Predmore
‎și s-a stabilit că-i scrisese un bilețel
‎înainte cu o zi ‎să-i fie descoperit cadavrul.
‎„NU AI TELEFON. VREAU BANII TĂI.
‎În bilețel îi scria
‎să-i dea banii, altfel o va ucide.
‎NU SCOȚI BANII,
‎MORI.
‎N-a găsit banii acolo, ‎așa că și-a pus amenințarea în aplicare.
‎Nu le-am văzut de ceva vreme.
‎Încă o văd...
‎întinsă la podea...
‎când închid ochii.
‎E asemenea unei fotografii ‎care nu se mai șterge.
‎A fost o crimă absolut oribilă.
‎Nu mi s-a părut ‎un caz de ucidere accidentală...
‎sau că ar fi fost surprins.
‎E clar că se afla în spatele ei.
‎Tăietura de la gât era atât de adâncă,
‎că aproape că i l-a retezat.
‎Atârna de un fir.
‎A fost nevoie de multă forță.
‎S-a așezat în spatele ei, ‎a scos cuțitul
‎și i-a tăiat gâtul de jur împrejur.
‎JURIUL L-A GĂSIT ÎN UNANIMITATE VINOVAT.
‎SENTINȚA LUI A FOST STABILITĂ ‎PE DATA DE 14 SEPTEMBRIE 1987.
‎Nu pot să spun că mi-e milă de Joe.
‎Au încercat ‎să lucreze cu el de-a lungul anilor
‎prin asistenți sociali, ‎au încercat să-l schimbe.
‎S-au străduit să-l îndepărteze ‎de activitățile infracționale,
‎să-l ajute pe el, să-i ajute familia.
‎Poți fi ajutat doar dacă îți dorești asta.
‎JURIUL A TREBUIT SĂ DECIDĂ ‎DACĂ MURPHY MERITA PEDEAPSA CU MOARTEA.
‎O SENTINȚĂ REZERVATĂ ‎PENTRU „CEI MAI RĂI DINTRE CEI RĂI”.
‎Mă numesc Linda Richter
‎și sunt expert pledant în statul Ohio.
‎Treaba mea e să explic ‎cum trecutul cuiva
‎poate explica o crimă oribilă.
‎Trebuie să arăt juriului ‎că acești oameni au fost mai întâi victime
‎și abia apoi au făcut victime.
‎Trecutul lui Joey ‎a fost unul dintre cele mai sărace
‎și mai sterile din punct de vedere ‎emoțional pe care le-am cunoscut.
‎Casa era incredibil de murdară.
‎Aveau gândaci și animale.
‎Excremente de animale.
‎Mirosea.
‎Asta se întâmpla în Marion, ‎deci o duceau mai bine decât înainte.
‎Știam că această familie ‎își avea rădăcinile
‎în sudul Virginiei de Vest,
‎unde o dusese foarte rău.
‎Am făcut aceste fotografii ‎pentru ca oamenii să înțeleagă
‎că nu a fost mai mult decât o casă ‎cu pereți de carton bituminos.
‎Vorbim despre un nivel de sărăcie ‎cu care eu nu m-am mai întâlnit.
‎Psihologul cu care am colaborat
‎credea că furia de care dădea Joey dovadă,
‎incendiind lucruri și animale,
‎rezulta din faptul ‎că ar fi fost agresat sexual.
‎Acesta e combustibilul ‎care alimentează toată furia
‎manifestată prin crime impulsive, ‎câtuși de puțin premeditate.
‎DUPĂ DOAR OPT ORE DE DELIBERĂRI,
‎JURIUL A RECOMANDAT CA JOSEPH MURPHY ‎SĂ FIE CONDAMNAT LA MOARTE.
‎Am fost distrusă când juriul a hotărât ‎condamnarea la moarte.
‎Nu simțeam ‎că Joey e cel mai rău dintre cei răi.
‎Joey avea nevoie să stea în închisoare.
‎Dar simțeam că pedeapsa cu moartea
‎era doar o altă formă ‎de a-l transforma într-o victimă.
‎Chiar dacă făptuise o crimă oribilă.
‎Prima dată am fost agresat sexual
‎de un bărbat de culoare ‎din Comitatul Clay.
‎Producea alcool pentru localnici.
‎I se zicea distilator.
‎Tatălui meu îi plăcea să meargă acolo ‎și să se îmbete,
‎iar într-o zi m-a dus cu el.
‎Am mers la un autobuz...
‎abandonat pe marginea drumului.
‎Distilatorul Al locuia în el.
‎Tata m-a urcat în autobuz ‎și i-a spus că vrea alcool,
‎dar Al i-a spus că nu are.
‎Tata i-a spus: „L-am adus pe fiul meu
‎și poți să te distrezi cu el.
‎Dă-mi niște alcool.”
‎Așa că...
‎Al m-a dus în spatele autobuzului, ‎unde avea o saltea și m-a dezbrăcat.
‎Nu mă gândeam la nimic pe moment.
‎M-a dezbrăcat, m-a întins pe saltea,
‎s-a urcat pe mine și...
‎m-a violat anal.
‎Țipam după tatăl meu:
‎„Te rog, tatăl, ajută-mă. Mă rănește.”
‎Stătea pe scaun,
‎își bea alcoolul ‎și se prefăcea că nu mă aude.
‎Apoi...
‎după ce a grohăit ca un porc ‎și s-a dat jos de pe mine,
‎am coborât din autobuz ‎și am fugit dezbrăcat acasă.
‎Era la vreo 800 de metri distanță.
‎Când am ajuns acasă, țipam: ‎„Mamă, ajută-mă!”
‎Ea a ieșit pe verandă ‎și m-a întrebat ce s-a întâmplat.
‎I-am spus că m-a rănit.
‎M-a dus în casă și m-a bătut,
‎crezând că m-am jucat dezbrăcat în râu
‎și că m-am tăiat într-o sticlă,
‎motiv pentru care sângeram la fund ‎și pe picioare.
‎Aveam șase ani când s-a întâmplat asta.
‎Am mai auzit povestea asta.
‎Mă întristează la fel ca prima dată.
‎Nu-mi pot imagina...
‎cum e să te simți...
‎atât de trădat de singurul om ‎care ar trebui să te protejeze,
‎să te iubească și să te țină în siguranță.
‎Totul pentru alcool.
‎Dacă ai parte ‎de asemenea traume în copilărie,
‎sentimentul de siguranță, ‎de protecție și de umanitate...
‎sunt complet distruse.
‎Nu știu cum ar putea cineva...
‎care trece ‎la acea vârstă fragedă printr-un...
‎act atât de violent...
‎să aibă o relație normală cu lumea.
‎Fiindcă lumea nu mai e normală.
‎E un loc ostil, rău și înspăimântător.
‎JOSEPH MURPHY A AȘTEPTAT 24 DE ANI ‎EXECUTAREA PEDEPSEI CU MOARTEA
‎SINGUR ÎN CELULĂ 23 DE ORE PE ZI.
‎Sunt Kathryn Sandford.
‎Sunt avocat al apărării ‎în departamentul de sentințe cu moartea
‎și îmi ajut clienții ‎să scape de pedeapsa capitală.
‎DUPĂ CE A PIERDUT TOATE APELURILE,
‎KATHRYN SANDFORD ‎A PRIMIT CAZUL LUI MURPHY ÎN 1997.
‎Acestea sunt cinci din cele 15 cutii ‎pe care le avem.
‎Sunt doar pentru cazul lui Joey.
‎N-am citit despre un trecut ‎mai sumbru decât al său niciodată.
‎Lucrurile pe care le-a trăit...
‎și situația oribilă în care se afla.
‎Era evident că Joey comisese acea crimă.
‎Nu încercam să cerem rejudecarea cazului.
‎Voiam doar o altă sentință.
‎Cred că oamenii cu un asemenea trecut
‎nu pot fi judecați la fel ‎ca aceia care au avut un trecut normal.
‎Există o diferență.
‎ÎN FEBRUARIE 2011, ‎I-A FOST STABILITĂ ZIUA EXECUȚIEI.
‎ULTIMA LUI SPERANȚĂ A FOST SĂ PLEDEZE ‎PENTRU CLEMENȚĂ ÎN FAȚA GUVERNATORULUI.
‎Am început ‎să pregătim cazul pentru clemență
‎cu opt sau zece luni ‎înainte de data execuției.
‎Îmi amintesc că mi-am spus ‎că, dacă urma să fie executat,
‎nu știam dacă-mi voi mai putea ‎continua cariera.
‎Aș fi fost sigură că nu există dreptate.
‎Cel cu ochelarii sunt eu.
‎Cel cu pantalonii în carouri e Buddy.
‎Numele lui real e Jerry.
‎Drema, Darris,
‎David, mama și Joey.
‎Mama ne bătea cu o curea ‎sau cu un cablu.
‎În anii '70, ‎cred că așa erau pedepsiți toți.
‎Trebuie să te înveți minte.
‎Mulți copii...
‎nu sunt pedepsiți, ‎iar comportamentul lor diferă
‎de comportamentul copiilor ‎care sunt pedepsiți.
‎Nu știu ce să spun despre el.
‎Îmi amintesc poveștile pe care le spunea.
‎Majoritatea nu sunt reale,
‎dar există un sâmbure de adevăr în toate.
‎Tata a spus că va rezolva problema ‎și m-a luat cu el în spatele casei.
‎M-a legat de niște somiere.
‎După ce m-a legat bine,
‎a turnat benzină pe spatele meu ‎și mi-a dat foc.
‎Țipam ca din gură de șarpe, ‎deoarece ardea rău.
‎Îmi amintesc că luase foc.
‎Toți eram în sufragerie, ‎iar el era în dormitor.
‎Nimeni nu-l legase.
‎Și-a dat singur foc.
‎Nimeni nu era în cameră cu el.
‎Ne-a speriat pe toți.
‎Mama l-a dus la Urgențe.
‎Dar îmi amintesc foarte clar.
‎Spune acest lucru de la proces încoace.
‎Asta era apărarea lui...
‎pentru a scăpa de pedeapsa cu moartea.
‎Tata m-a urcat în autobuz ‎și i-a spus că vrea alcool,
‎dar Al i-a spus că nu are. ‎Tata i-a spus: „L-am adus pe fiul meu
‎și poți să te distrezi cu el.
‎Dă-mi niște alcool.”
‎Adevărul e că asta n-a avut ‎nicio legătură cu el.
‎Tata l-a dus pe Darris la Charleston, ‎nu la Al.
‎Și l-a vândut unui bordel.
‎L-a lăsat acolo și a plecat acasă.
‎Dar Joey a confundat...
‎vinderea lui Darris pentru vin sau whisky
‎cu povestea lui. A luat două povești
‎și le-a combinat pentru a face să pară...
‎că e a lui. Dar pe Darris ‎chiar l-a vândut tata pentru whisky.
‎Dacă unele lucruri sunt adevărate...
‎îmi pare și mai rău...
‎pentru el.
‎Mă întristează. ‎E fratele meu și îl iubesc.
‎Eu n-aș fi putut să fac față.
‎Aș fi rănit și eu pe cineva.
‎Mă numesc Michael Gelbort ‎și sunt neuropsiholog clinician.
‎M-am implicat în cazul lui Joey Murphy
‎pentru că avocata sa, Kathy Sandford,
‎avea nevoie de o evaluare a acestui tip.
‎Joey trecea testele ‎și putea să pară normal.
‎Dar pentru a înțelege lucruri ‎mai puțin evidente...
‎probleme mai complexe...
‎dacă ai alinia 100 de oameni ‎în funcție de nivelul de inteligență,
‎el ar ocupa ultima poziție.
‎S-au spus povești...
‎despre tatăl său,
‎care ar fi fost un alcoolic înrăit...
‎și care l-ar fi dat pe Joey ‎în schimbul băuturii.
‎Nu voi crede ce mi-a spus Joey...
‎până la ultimul detaliu.
‎Pe de altă parte, era foarte coerent.
‎Cât despre comportamentul său,
‎acesta spune foarte multe.
‎Aș putea spune fără îndoială ‎că istoricul agresiunilor sexuale
‎se potrivește cazului său.
‎E un lucru obișnuit...
‎ca membrii familiei...
‎să aibă o cu totul altă versiune.
‎Altfel ar fi stat treaba dacă...
‎fratele lui Joey ar fi spus: ‎„Tata nu ar fi făcut așa ceva niciodată.
‎Nu era genul ăla de om.”
‎Dar faptul că fratele lui spune ‎că s-a întâmplat, însă nu cu Joey,
‎ne face să credem că tatăl
‎era genul de persoană ‎care ar fi făcut așa ceva.
‎De unde știm că nu i s-a întâmplat ‎și lui Joey atunci?
‎Cel puțin fratele lui ne-a confirmat
‎că tatăl lor era în stare de așa ceva.
‎Important nu e ‎dacă ne pare sau nu rău pentru el.
‎Ci faptul că nu s-a dezvoltat corect ‎din cauza copilăriei sale.
‎Poate că nu a avut capacitatea ‎să fie mai bun.
‎Sunt de părere ‎că venim pe lume neprihăniți...
‎iar comportamentul celor din jur
‎e determinant pentru formarea noastră ‎și pentru calea pe care o alegem.
‎Nu vorbim despre un psihopat.
‎Nu vorbim ‎despre un om care ucide la întâmplare.
‎A fost și el victimă, la rândul său.
‎Știu că unii ar spune: ‎„Da, a fost victimă,
‎dar nu trebuie să ucidă.”
‎Nu trecutul său l-a făcut să ucidă.
‎Nu toți cei care au avut parte ‎de un trecut asemănător vor ucide.
‎Dar probabil că o vor face.
‎Nu știu să stea departe de probleme
‎sau să aibă un comportament potrivit.
‎Merg pe marginea prăpastiei, ‎iar unii chiar vor cădea.
‎El a căzut.
‎DUPĂ CE DR GELBORT ‎ȘI-A ÎNCHEIAT EVALUAREA,
‎AUDIEREA PENTRU CLEMENȚĂ A FOST ‎STABILITĂ PE DATA DE 15 SEPTEMBRIE 2011.
‎Adunasem multe probe ‎pentru audierea lui Joey.
‎Dar nu ai de unde să știi...
‎ce recomandare va face comitetul ‎sau ce hotărâre va lua guvernatorul.
‎Cu câțiva ani înainte, citisem un articol
‎în care nepoata victimei ‎spunea că nu fusese contactată de Joey.
‎Nu știa dacă are remușcări.
‎M-am gândit ‎că ar trebui să luăm legătura cu ea.
‎Ea și Joey s-au întâlnit
‎la o discuție ‎între familia victimei și condamnat.
‎Dacă un membru al familiei victimei
‎ar spune ‎că nu susține execuția clientului nostru,
‎ar fi extraordinar.
‎Avocatul public al apărării
‎a trimis pe cineva ‎s-o înregistreze pe dra Kavanagh.
‎Am primit înregistrarea în seara ‎dinaintea audierii pentru clemență.
‎Când l-am întâlnit prima oară,
‎mă așteptam ‎să văd un criminal cu sânge rece.
‎Dar, după ce am aflat detaliile ‎copilăriei lui Joey...
‎și cât de mult a fost abuzat,
‎am avut sentimentul că sistemul nostru ‎l-a nedreptățit cu totul.
‎La fel cum s-a întâmplat cu mătușa mea.
‎Când dra Kavanagh s-a întâlnit cu Joey,
‎era convinsă că ar trebui executat.
‎În timpul întâlnirii cu el,
‎s-a răzgândit.
‎Vă doriți ca Joey să fie executat?
‎- Nu. ‎- De ce nu?
‎L-am simțit plin de remușcări.
‎Și cred ‎că ar putea fi de folos în alt fel.
‎Comitetul trebuie să afle ‎cât de furioasă sunt pe întregul sistem.
‎Pentru ce i-a făcut familiei mele.
‎Pentru ce i-a făcut lui Joey ‎și familiei sale.
‎Nu doar Joey și-a așteptat ‎pedeapsa cu moartea timp de 25 de ani.
‎Și eu am făcut-o, și întreaga mea familie.
‎Întâlnirea mea cu Peg Kavanagh, ‎nepoata victimei...
‎a fost emoționantă.
‎LA ZECE SĂPTĂMÂNI DUPĂ INTERVIUL INIȚIAL,
‎JOSEPH MURPHY A FOST DE ACORD ‎SĂ MAI RĂSPUNDĂ CÂTORVA ÎNTREBĂRI.
‎Am început să plâng și a plâns și ea.
‎A spus: „Dragule, ‎părinții tăi trebuiau închiși, nu tu.”
‎Și ne-am îmbrățișat
‎și am simțit dragoste ‎și iertare sinceră...
‎și am continuat să plângem.
‎Și...
‎m-a ajutat să scap de pedeapsa cu moartea.
‎ÎN 26 SEPTEMBRIE 2011, GUVERNATORUL ‎JOHN KASICH I-A SCHIMBAT SENTINȚA
‎ÎN ÎNCHISOARE PE VIAȚĂ ‎FĂRĂ DREPT DE ELIBERARE CONDIȚIONATĂ.
‎Mai aveam 30 de zile de viață.
‎Fusesem izolat de toată lumea.
‎Și...
‎directorul a venit să-mi spună:
‎„Murphy, avem ceva pentru tine.”
‎„Bine, ce e?” am zis.
‎A spus: ‎„Guvernatorul ți-a acordat clemență.”
‎Și...
‎m-am lăsat la podea și...
‎am început să plâng și el mi-a spus: ‎„Murphy, nu vreau îmbrățișări.”
‎Și am spus: „Bine.”
‎Apoi m-a întrebat...
‎dacă vreau să-mi sun avocata ‎și am răspuns că vreau.
‎Din câte am auzit,
‎la biroul avocatului din oficiu ‎era plin de oameni
‎care sărbătoreau vestea.
‎A spus: „Am reușit. A meritat să luptăm.”
‎A plâns și ea, am plâns și eu,
‎pentru că muncise din greu ‎ca să mă scape de execuție.
‎M-a emoționat și m-a copleșit faptul ‎că în sfârșit îi păsa cuiva de mine.
‎MURPHY A FOST TRANSFERAT ‎PE SECȚIA CU REGIM NORMAL
‎A PENITENCIARULUI RICHLAND.
‎Deseori mă plimb ‎pe aleile din curtea închisorii,
‎privesc cerul, calc pe iarbă
‎și îi mulțumesc lui Dumnezeu ‎că sunt aici, că sunt în viață și...
‎că într-un fel am rostul meu pe lume.
‎Acum am viața mea.
‎Am primit o a doua șansă, ‎așa că fac tot posibilul
‎să profit de ea
‎și să fac ceva însemnat și constructiv.
‎Mă împrietenesc cu deținuții, ‎îi ascult, îi înțeleg și...
‎încerc să îi ajut.
‎Salut, Duf!
‎El e Duf, pisica sectorului nostru.
‎E poreclit după Andy Dufresne, ‎din filmul ‎„Shimshom” Redemption.
‎E pisicul nostru.
‎L-am salvat pe când avea patru zile ‎și era aproape înghețat.
‎Îi place să stea pe umerii noștri.
‎Mulți oameni
‎se eliberează de furie și stres ‎când se joacă
‎sau interacționează cu el și...
‎te face...
‎să te simți bine când te joci cu el
‎sau când îl privești afară...
‎cum se joacă în iarbă ‎sau fuge după păsări.
‎Voi pleca din închisoare ‎doar cu voia Domnului
‎și doar pentru că așa a dorit El.
‎Eu sunt mulțumit
‎cu viața din închisoare,
‎pentru că m-am adaptat foarte bine.
‎Accept această pedeapsă.
‎Îi înțeleg rostul.
‎Subtitrarea: Linda Pricăjan