-Привіт, Олівіє. -Бувай, Нейтане.
Привіт. Бігаєш?
Допомагає думати.
Так, іноді добре втекти.
Хочеш разом? Тільки зашнуруюся.
У Коула часто залишаються на ніч друзі?
«Друзі»?
Іноді. Мабуть, не хоче, щоб його спіймали.
-Чому? -Бо тато його вб’є.
Ні.
Це я розумію. Але чому він такий…
-Хлопець? -Ти теж хлопець.
А такого не робиш.
Коулу завжди все сходило з рук.
Особливо з дівчатами. Але не завжди було так погано.
Рано прокинулася.
Ти теж.
Хатні справи.
Він був найкращим квотербеком округу, та взимку травмував ногу.
Не може грати.
Коул жив американським футболом.
Тепер він інший.
Я розігріваюся підтюпцем. Підходить?
МОЄ ЖИТТЯ З ВОЛТЕРАМИ
Привіт, Бенні.
-Ще немає 7:00! -Ти що робиш?
Збираюсь у ванну?
-Там Коул. -Знаю, що там Коул. Я наступний.
-Бачиш? -Розклад приймання душу?
Так, але лише вранці.
Інакше буде безлад, бо всі збираються до школи.
Айзек може стирчати там годинами, наводячи красу.
-Я можу якось протиснутися? -Хтось бачив мою шкірянку?
У твоїй шафі.
На вішалці? Чому вона там?
Ні! Моя дженга!
Твій одяг був всюди розкиданий…
Нічого страшного.
Як прибираєш, зроби мені послугу.
-Годі. -Не чіпай мої речі.
-Наступного разу… -Джордане, годі.
Я викину твій скейт з вікна.
Хлопці!
Лі! Хлопці!
Хлопці, мені теж треба в душ.
-Вибач. -Є ще душ внизу.
Там має бути вільно.
Дякую.
Що?
Ні!
Усе гаразд, Джекі?
Айзеку, покличеш Кетрін?
Ні, це неможливо.
Чому?
Ми побились об заклад, що ти радше пропустиш школу,
ніж підеш з освітленим волоссям.
Попалася!
-Джордане! Не смішно! -Тебе розіграли.
Відвали!
КАФЕ «ЛАРК»
Багато сьогодні показів?
Так, кілька.
Добре. Напишеш після першого?
-Так. Гарного дня, люба. -Дякую.
Люблю тебе.
-Доброго ранку. -Привіт.
-Привіт.
Замовила тобі оце.
Чудово. Дякую.
Усе гаразд?
Що таке?
Усе через весілля.
Батьки Гейлі його не оплатять. Бо ми надто молоді.
Кажуть почекати три роки.
Невже так важко зачекати?
Мамо.
-Думаєш… -Сонце…
Повір, ми хотіли б допомогти, але…
У нас немає таких грошей.
Принаймні зараз.
Послухай, дай мені час.
Щось придумаємо.
Дякую, мамо.
ДУЖЕ ПОГАНО
Усе добре?
Знаєш, я ледь отримав «задовільно».
Тренер постійно стежить за моїми оцінками.
Тебе він більше не дістає.
Ага, точно.
Вибач. Я не хотів тебе…
Забудь.
Прекрасно.
Привіт, Джекі.
Привіт.
-Це твоя шафка? -Так.
А моя отам.
Тож, якщо тобі…
Що читаєш?
«Братство Персня».
Знаєш?
Авжеж. Не читала, але фільми бачила.
Книжки набагато кращі.
-Даси почитати? -Звісно.
До зустрічі, Джекі.
Ділан теж дещо планує.
Не знаю, чи буде тобі це цікаво.
-Але думаю, ми можемо встигнути… -Слухай.
Я тебе наздожену.
Поговоримо пізніше.
-Що? -Повірити не можу.
Ерін. Ну, годі тобі, у чому пробл…
Хто робить стільки нотаток?
Я.
Ага. Заучки, як ти.
Я не заучка.
Так, ще і яка.
Це не так.
-Забудь. -Розслабся, Джекі. Я жартую.
-Не смішно. -Джекі!
Привіт.
-Вітаю. -Привіт.
-Є вільний час після обіду? -Так.
Чудово.
Щойно дізналася, що в учнівській раді є місце для волонтера.
Кабінет 1620. О другій.
Має схвалити голова ради, але це буде нескладно.
Гаразд. Дякую.
Я ж обіцяла щось знайти.
Тренер Коллінз каже, ти хочеш у легку атлетику.
Казала, що все вийде.
Гаразд. Тримай мене в курсі.
Коуле, зайдеш.
-Ні, дякую. Усе гаразд. -Це не прохання.
Запишися до мене. І чимшвидше.
Що це було?
Учнівська рада й легка атлетика?
Чорт, коли ти спати збираєшся?
Коли отримаю запрошення до Принстона.
Що ти робиш?
Проводжаю в клас.
Гаразд.
-Привіт. -Привіт.
Побачимося, Нью-Йорк.
Дами.
Нічого собі. Повірити не можу!
-Що? -Джекі.
-Бог серед усіх хлопців фліртує з тобою. -Я досі не розумію.
Навколо безліч привабливих хлопців.
Чому він думає, що може мати будь-кого?
Джекі, це не можна пояснити. Але й не помітити неможливо.
Я ж сказала — це «ефект Коула».
Що за абсурд.
Якщо він не такий і особливий, чому не відводиш очей?
Неправда.
Так, оце і є «ефект Коула».
Та нічого, не соромся. Усі западали на Коула Волтера.
Не всі.
Я не запала.
Згодна, що він милий. Це все.
Ми ледь знайомі.
Заперечуй, скільки влізе, але я все бачу.
Ти маєш зробити оголошення про голосування
за збір коштів.
Навіщо?
Усі знають, що вирішить рада, незалежно від голосування.
Неправда. Ми дуже серйозно ставимося до думок учнів.
І якби їм було важливо, вони б обиралися в раду.
-Так? -Цілком згоден.
Гаразд. Але цього року можна зробити щось цікавіше.
-Футболки «Товсторогів»… -Вітаю, учні…
-Це учнівська рада? -Чого тобі?
Пані Джейкобс сказала, що я можу бути волонтеркою.
Нам не потрібно більше волонтерів.
Ні, Ерін, потрібні. Джені пішла, бо ти назвала її чубчик дурнуватим.
Не знаю, що за проблеми були в Джені,
але ми знайдемо когось іншого.
-Нам не треба твоя… -Я дуже уважна.
Суперорганізована.
Добре працюю з людьми й паперами.
У тебе з’явиться купа часу,
якщо тобі хтось допоможе.
У ролі помічниці?
-Ну… -Буде в мене на побігеньках?
Ага, усе, що ти змушувала робити Джені. З…
-Згодна. -Ти згодна?
Джекі, вітаю в учнівській раді.
Що це на ній?
Бейсболка.
-Я поговорив із мамою. -І?
Багато працює в клініці.
Ти ж її знаєш.
З половини клієнтів не бере гроші, а рахунки не чекають.
Так.
Тато нічого не казав, але мені здається, що справи не дуже добре.
-Справді? -Усе гаразд. Принаймні я так думаю.
Усе буде добре.
Але, мабуть, зараз трохи скрутно.
-Так. -Щось придумаємо.
Я можу працювати в барі. Або поговорю з Коулом.
-Може, щось є в автомайстерні. -Любий, ми могли б трохи зачекати.
Ні.
Я все владнаю.
Добре?
-Помічниця? -Вибач, але ти хотіла туди потрапити.
Так, усе гаразд. Я витримаю Ерін.
Наступного року в цей час я вже буду головою цієї ради.
Головне — забратися звідси в Принстон.
-За всяку ціну. -Розумію.
Не тільки ти хочеш звідси втекти.
Хочу на політологію в Джорджтаун.
Гаразд.
-Круто. -Ага.
Хочу стати політичним журналістом.
Працювати у Вашингтоні, контролювати діяльність влади.
-Я і не знала. -Ага.
Люди мого походження не мають значного політичного впливу.
Хочу це змінити.
Скайлере, це прекрасно.
Але туди дуже важко вступити.
-Як і в Принстон. -Можемо спробувати разом.
Будеш мене мотивувати?
Звісно. Залюбки.
Джекі, можна дещо спитати?
Чому на тобі ця кепка?
Довга історія.
АВТОМАЙСТЕРНЯ ТОНІ
До завтра буде готова. Дякую, що звернулися.
Тоні, є хвилинка?
Мамина машина буде завтра готова.
Дякую, але я хочу про дещо поговорити.
Гаразд. Про що саме?
Я подумав, що, може, у вас
є якась робота на повну ставку.
На літо?
Ні, щось більш постійне.
Тобі ще два роки в школі вчитися. І що з коледжем?
-Не думаю, що піду. -Що?
Чому?
Не певен, що коледж — це моє.
Ходімо вийдемо на вулицю.
То що сталося, Коуле?
-Через малу перешкоду… -Перешкоду?
Тоні, я більше не можу грати в американський футбол.
Я не отримаю стипендії.
Ти зможеш вступити. Ти розумний.
Та, власне, мої оцінки трохи з’їхали.
-Та годі. -У мене ніколи не було хороших оцінок.
Мені треба повна стипендія. Мамо з татом не зможуть оплатити.
-Ти не знаєш. -З десятьма дітьми?
Вілл міг вступити будь-куди, але що він зробив?
Пішов у місцевий технікум.
Без футболу це неможливо. А його в мене більше немає.
-І ти хочеш працювати тут? -Що поганого?
У мене виходить, ви чудовий бос. Чи доведеться працювати з татом.
-А це погано? -Ні…
Просто я хочу мати щось власне.
І якщо я не можу поїхати з міста, можливо…
Хоча б поїду з дому.
Коуле, ти чудовий працівник.
Для тебе тут завжди буде робота.
Дякую, Тоні.
Але прошу,
подумай, що ти робиш.
Може, варто спробувати в технікум.
Добре?
Поміркуй про це.
Вітаю, чим можу допомогти?
Вітаю, у вас є торти без випікання?
Сьогодні немає.
Є безглютеновий пиріг й веганські батончики.
-Чудово. Тоді мені батончик. -Добре.
І матча-лате, будь ласка.
Звісно.
-Боже, чекай, ти ж Джекі? -Так.
Я Гейлі.
Наречена Вілла. Він розповідав про тебе.
Дуже рада познайомитися.
Привіт.
Це так очевидно?
Що ти з Нью-Йорка? Боюся, що так.
Як тобі життя в містечку?
Нормально.
Так. Я знаю, про що ти.
Слухай, це велика зміна, але ти звикнеш.
І тепер ти знаєш, де замовити матчу.
-Дякую. -Пусте.
А ти не підкажеш, де ветеринарна клініка?
-Вітаю. -Вітаю.
-Слухаю? -Джамале.
Можеш… Привіт. Що ти тут робиш?
Прийшла подивитися, як справи в Бо.
У нього все чудово. Уранці повернувся додому.
Добре.
Що ж, дякую.
Це кепка Джорджа?
Так. Мабуть.
Взяла зі стійки в коридорі.
Боже, що ти…
Тобто, круто.
Я не збиралася цього робити.
Хтось додав освітлювач волосся в шампунь.
Джекі.
Люба, ти мусиш розповісти, що сталося.
Є припущення, хто це?
Айзек сказав, що було парі.
Господи.
Мені дуже шкода.
Привіт.
Отакої.
Тоні каже, що машина буде завтра. Можу підвезти додому на вантажівці.
Дякую. Я ще маю кількох клієнтів.
Попрошу тата мене забрати. А ти можеш підвезти Джекі.
Звісно, якщо ти не проти.
Так.
-Авжеж. -Круто.
І Джекі.
А з іншим розберемося пізніше.
Гаразд. Дякую, Кетрін.
Що за «інше»?
Що?
З чим треба розібратися?
Мабуть, пов’язано з тим, що сталося раніше?
Освітлювач у пляшці від шампуню?
Ти щойно бачив моє волосся.
Ну, добре. Я справді про це чув.
Айзек думав, ти з ванної не вийдеш. Не те що в школу.
Добре придумала з кепкою.
Чекай, а що саме ти сказала мамі?
-Розповіла правду. -А саме?
Що хтось додав освітлювач у шампунь.
Жартуєш?
-Ні. -Тобто ти настукала?
«Настукала»?
Отакої.
Куди ми їдемо?
Що ти робиш?
Нам не можна додому. Поки що.
Ти про що?
У нас, дітлахів, є правило: ми не доносимо.
Якби ми стукали одне на одного щоразу,
нас би всіх назавжди замкнули вдома.
Тому коли вони дізнаються, що ти їх здала…
Краще дай їм охолонути.
Ідеш?
Коуле!
Годі!
Чекай!
-Це тобі. -Дякую…
-Віддай! -Не так і погано.
Не смішно.
Давай, Нью-Йорк. Розслабся.
Ну, годі.
Коуле.
Попався.
Агов.
Віддай.
Тут красиво.
Але?
Просто…
Тут усе таке інакше.
Розумієш?
Сумую за Нью-Йорком.
Дуже сильно.
Я не був у Нью-Йорку.
Взагалі-то, я ніде не був.
Але можу уявити.
Ніколи ніде не був?
Не зовсім.
Їздив до Флориди, коли був молодшим.
Минулого літа був кілька тижнів на півночі штату,
але крім цього — ніде.
Я б цього дуже хотів.
Подорожувати.
-Куди? -Чесно?
Будь-куди, аби не тут.
Ти не подумай, мені тут подобається, але…
Хочу чогось досягти. Робити щось нове.
Я збирався до коледжу в Алабаму.
Але…
Зараз це…
Зараз?
Мабуть, час їхати.
Мама розсердиться через вечерю.
Давай допоможу.
Ще щось лишилося?
Бо я дуже голодний.
Ти мав подзвонити, якщо спізнювався.
Саме для цього в тебе телефон.
-Де ви були? -Їздили на водопій.
-Забули про час. -Слухайте, я…
Вибач, Джекі.
Коуле, ти щось знаєш про парі з Айзеком?
Ні, не пригадую.
-Я чув інше. -Справді, Коуле?
Це був жарт.
Гляньте, що зняв Джордан.
-Чуваче, серйозно? -Не треба мене вплутувати.
Не знаю, що сказати.
-Приведу волосся до ладу. -Вибач. Допомогти?
Ні, дякую.
Джордане,
неси камеру.
Мамо!
Привіт.
Не спиться?
Кошмар наснився.
-А ти? -Люблю тишу й спокій.
Шкільна програма?
Ні.
Гаразд.
Часто ходила в театр у Нью-Йорку?
Так, постійно.
-Подобається театр? -Так.
Але я нечасто дивлюся.
Якщо і є вистава, то в старшій школі,
а я зазвичай у ній граю.
Тобі б сподобався літній фестиваль «Шекспір у парку».
Завжди дивовижно.
Хотів би побачити.
Може, колись побачиш.
Так, можливо.
На добраніч.
-Привіт. Була на пробіжці? -Ага.
-Тут так гарно. -Так, неперевершена краса.
Ми з Кетрін учора з усіма поговорили.
Учорашнє більше не повториться.
Даю слово.
Дякую, Джордже.
Прошу.
Якщо захочеш помститися їм, тільки скажи.
Побачимося.
Доброго ранку.
Хлопці, облиште.
Стривай, усі сердяться на мене?
Ти натиснула «ядерну кнопку», настукавши.
На Алекса вони теж зляться. Переживуть.
Привіт, Джекі.
-Як почуваєшся зранку? -Добре.
Волосся чудове.
Дякую.
Слухай, я обіцяю, що більше не буде розіграшів.
Крапка.
-Так, хлопці? -Ага.
Дивилися відео?
Дивилася.
Айзек заплатить тобі за фарбу з кишенькових.
Вони з Коулом мають вибачитися.
Айзеку.
Вибач, Джекі.
Та нічого.
І я подумала: у будинку дві дівчини, тому ванна внизу
буде лише для Джекі та Паркер.
-Вона для Бенні. -І Бенні. Джекі, Паркер і Бенні.
Щойно переїхала, а має кімнату й ванну.
-Перепрошую? -Серйозно, Кетрін. Забудьте.
Джекі.
-Так і знав, що станете на її бік. -Лі!
Алексе!
-Що це було? -Не знаю.
Усе гаразд?
Лі має рацію.
Це не мій дім, а ви — не моя родина.
Послухай.
Не переймайся через Лі. У нього свої проблеми.
Не звертай уваги.
Ходімо дещо покажу.
Піднімайся.
Нічого собі.
Почувайся як удома.
Що це?
Горище.
Іноді приходжу сюди, коли там стає занадто.
Алексе?
Що?
Дякую, що вчора заступився за мене.
Знову.
Не хвилюйся.
Мене дратують дурні розіграші.
-Тебе тепер теж усі ігнорують? -Байдуже.
Ось.
Це не частина трилогії, але варто почати з неї.
А це що?
Більше такого не робимо,
але колись фіксували зріст у дні народження.
Давай тебе додамо.
Ні.
-Мені там не місце. -Джекі.
Ти маєш бути тут.
Гаразд.
Обери колір.
Ні, не дивися.
Синій.
Добре.
Притулися. Отак.
Гаразд.
У тебе мій минулорічний зріст.
Вибач.
Ось так.
Усе.
Тепер, коли тебе офіційно прийняли на горище,
я покажу, чому воно таке класне.
-Що… -Дай книжку. Дякую.
-Що ти робиш? -Чудово. Що я роблю?
-Чорт. -Алексе! Годі. Це не смішно.
Просто роблю оце.
Ні! Алексе!
Твоя черга.
Ти що, здурів?
Ага. Просто
стрибай сюди, а не туди.
У жодному разі.
-Ні! -Так!
Не бійся.
-Ні. -Та ну, це безпечно.
Ти зможеш, Джекі.
Добре.
Так!
Посунься до центру.
Отак. І не дивися вниз.
-Добре. -Гаразд.
Ще трохи посунься.
-Добре. -Гаразд.
Зупинись отам.
-Не дивися вниз. -Гаразд.
Глибокий вдих. Коли я скажу: «Раз, два, три»,
на рахунок три стрибай і падай на спину.
-Добре? -Ага.
-Готова? -Так.
Раз.
Два.
Три. Давай!
Дивовижно.
Я ж казав!
Хочеш ще раз?
Так.
-Зачекай секунду. -Що?
Дістав.
Привіт.
Що робите?
Показую Джекі горище.
-Я стрибнула. -Круто.
Їду кататися.
-Хочеш? -Ні.
Ти маєш вибачитися.
Так.
Вибач.
Забула, як я радив розслабитися?
Забув, що зробив із моїм волоссям?
-Містянки не міняють увесь час зачіски? -Я ні.
Мені подобається моє волосся.
Джекі.
Побачимося пізніше, добре?
Що це було?
Просто книжка.
Їдеш?
Може, іншим разом.
Алексе, зачекай!
Коуле, тримай.
Залиш собі.
Дідько, знову?
Що?
Переклад субтитрів: Ольга Ковальова