Цибуля, селера, сухарі. Маю…
журавлину.
-Паркер, хочеш цього року готувати ямс? -Звісно.
-Я хочу. -Ти робиш кульки. Страва з кожного.
Я принесу ямс, а потім будете змагатися за нього.
-Раночку. -Привіт.
-Народ, є млинці. -Мені лише каву. Дякую.
-Можна взяти? -Ви вдвох бігали?
П’ять кілометрів. З головним болем.
-Знову? -Ага, буває, коли холоднішає.
-Тобі треба щось з’їсти. -Добре.
Привіт. Оце підійде.
Замаринуємо індичок у цьому?
Сім кілограмів м'яса. Іншого не знайшов.
Айзеку,
перевдягни шкірянку на тепліше пальто.
Сьогодні ймовірність снігу — 80%.
Іноді стиль важливіший за комфорт.
Ця шкіряна куртка наче промовляє: «Жорсткий, холодний, спритний». Ясно?
Обмороження теж жорстке, холодне й спритне.
Ясно?
Тато зв’язувався? О котрій завтра зателефонує?
Так, об одинадцятій.
Джекі, хочеш щось приготувати?
Усі готують по одній страві на стіл.
-Так, по одній. -Крім мене.
Що робиш?
Вмикаю будильник.
І, звісно, я готую двох індичок.
Тож якщо в родині Говардів є традиційні страви,
я підберу продукти.
Зроби щось улюблене.
Якщо можна, я пас.
Авжеж.
Може, запросити дядька Річарда було й не найкращою ідеєю.
Ні, люба, чудова ідея. Серйозно.
-Можливо, це саме те, що їй потрібно. -Гаразд.
Їжте швидше — час іти.
МОЄ ЖИТТЯ З ВОЛТЕРАМИ
СТАРША ШКОЛА СІЛВЕР-ФОЛЛЗА
ПАН Н. ЧАУДРІ
Тому на домашнє читання на вихідні
вам буде оповідання Томаса Вулфа «The Lost Boy».
-Так? -Чи будуть за це додаткові бали?
Як щодо есе до 500 слів,
де ви пов’яжете тему твору з історією з власного життя?
Усім гарного відпочинку.
Фігово читати у вихідні,
але принаймні воно коротке.
Це будуть напружені чотири дні.
Справді?
Домашня робота, проєкт з історії, благодійний збір…
-Джекі. -Що?
-Що відбувається? -Нічого. А що?
-Я відчуваю, що ти мене уникаєш після… -Ні.
Звісно, ні.
Просто було багато справ.
У нас обох.
-Вона мене ненавидить. -Ні.
Мав скористатися шансом.
-Поцілувати її? -Так.
Ти казав, що вона була п’яна.
-Я був би повним придурком. -Тоді добре, що ти цього не зробив.
-Тепер вона думає, що не подобається мені. -Боже, Алексе.
Бачиш, у чому проблема? Що робити?
По-перше, не зациклюйся.
Ти зводиш себе з розуму. І мене теж.
Уже кілька тижнів чую тільки про це.
Тому, хто каже, що час лікує, не завдавали болю.
Просто спробуй ще раз.
Як?
Я не вмію влаштовувати пікніки.
-Або купувати квіти… -Добре.
Дівчата відчувають банальщину.
Придумай щось значуще саме для неї.
Ти єдина зі школи, хто бере підручники додому.
Не плануєш розважитись у вихідні?
Цього року я не хочу Дня подяки.
-Точно. -Удам, що його не існує.
Вибач.
Я не можу прикидатися, що радію.
-Без… -Коуле.
Нью -Йорк, їдеш додому?
Їду в «Ларк» на благодійний збір.
Як хочеш.
Дуже цікаво: найгарніший хлопець у школі
розмовляє з тобою, хоч ти й блюванула на нього.
Дякую, що нагадав.
Що?
Я намагаюся забути не лише про День подяки.
ДЕНЬ ОТРИМАННЯ ПОДЯКИ БУДИНОК САММЕРГІЛЛІВ
КАФЕ «ЛАРК»
Два з яблуком і два з гарбузом.
Гарного дня.
Гарбузовий пиріг неймовірний.
Якщо ти їстимеш усе, нам нічого буде продавати.
Якби не зробив пропозицію раніше, зробив би зараз.
-Марті Стюарт далеко до тебе. -Гаразд, дякую.
Не думай, що за комплімент отримаєш ще шматок.
-Мила, мені подвійну моку. -Добре.
-Дуже гарячу. Там холоднеча. -Знаю.
-Не забудь… -Подвійні збиті вершки. Знаю, Едно.
Дівчата, немає зайвої їжі?
Таверна зачиняється, а мені треба вечеря на завтра.
Звісно, зберемо пакет. На скількох?
-Цього року буду сама. -Є інший варіант.
Ми працюємо на свято.
Працюємо?
Справді? Тоді я прийду. Дякую.
Відколи ми працюємо на День подяки?
Мато написав.
Почув про закриття таверни й попросив відчинитися для тих, кому нема куди піти.
Ти погодився, не порадившись?
Ми не могли відмовитися.
Мабуть, не могли. Але в нас немає персоналу.
-У Кайлі вихідні. А я хотіла… -Я попрацюю.
Нізащо. Мама мене вб’є.
-Нічого, я залишусь і допоможу. -Я можу сам.
Ти так любиш родинні свята Волтерів.
Так, але частково я їх люблю, тому що ти там.
Лише цього разу, добре?
-Так. -Обіцяю.
Гаразд.
Як вам?
…13, 14, 15, 16. Добре.
Хтось хоче кави, поки я не вимкнула кавомашину?
-Ні. -І я не буду.
Не забрали 11 пакунків.
Я не розумію. Усі вчора підтвердили.
Або злякалися холоду, або безвідповідальні.
Шкода. Тепер ці люди не матимуть їжі на День подяки.
Що поробиш.
Завтра сама розвезу решту.
Треба велик із зимовими шинами.
Не хвилюйся.
Щось придумаю.
Гаразд.
Або я можу поїхати з тобою.
-Я… -Я ж голова ради.
Це мій обов’язок.
І в мене є машина.
-Родзинки в брюссельську капусту? -Так.
Ага.
І свинячу грудинку?
-Денні, навіть не знаю. -Тату, це моя страва.
-Твоя — отам. -Як розріз?
За своєю дивися. На вигляд сухувата.
І не мрій. Начинка ідеальна.
Добре. Який у нього апетит?
Чудово.
-Так, пахне добре. -Прекрасно.
Заїду в суботу, щоб зняти шви.
Так. Привітай від мене Марту з днем індички.
Ви просто абсурдні.
-Що? -Нема змагання.
-Знаю. -Авжеж є.
Каже той, хто щороку приносить ванільне морозиво.
-Мамо. -Що?
Ми з Нейтаном їдемо до Саммергіллів.
Добре.
Але ненадовго.
Це один із небагатьох днів, коли ми всі разом.
Теж їдеш?
-Куди? -Тато Скайлера виголошує промову.
Справжня історія Дня подяки.
Не можу. Я розвожу їжу.
Усі мають повернутися до 14:00.
Не знаю, скільки займе доставка, тому не чекайте.
Доїм залишки, коли повернуся.
А ти що тут робиш?
Побачив афішу.
Синку, це я їх запросив.
Ідеться про нашу історію і розуміння зв’язку з Матінкою-Землею
і всім живим на ній.
Тобто з усіма.
Радий тебе бачити. Сідай, де хочеш.
А я радий, що тут.
-Тобі нічого не перепало? -Ні.
Добре.
Усіх вітаю.
Дякую, що прийшли.
Як і завжди, коли ми збираємося в цю пору року,
я хочу сказати кілька слів.
Більшість із вас уже чули це багато разів,
тому буду лаконічним.
Сьогодні ми зібралися тут, щоб згадати про загибель наших предків
і спустошення нашої прекрасної землі.
Ми заперечуємо міф про перший «День подяки».
Замість того, щоб святкувати це масове вбивство,
ми згадуємо та вшановуємо всіх, хто постраждав
на першому Дні отримання подяки.
Слухай,
що у вас із Коулом?
Ось чому допомагаєш. Щоб притиснути мене?
Ні.
Просто в хатинці я подумала…
Нічого між нами немає.
А що у вас із Коулом?
Вибач, ти не мусиш мені розповідати.
Та ні, просто…
У нас не нічого, але і не щось. Розумієш?
Знаємо одне одного вічність.
Усе складно.
Хіба так має бути?
Ти ж…
Це не моя справа.
Що?
Що ти хотіла сказати? Я «що»?
Ти нагадуєш мені сестру, Люсі.
Твою сестру?
Так.
Ти крута, дуже розумна, красива.
Хіба ти не варта бути не просто кралею в черзі до Коула?
Коул не зустрічається.
Це його проблема.
Що поганого в стосунках?
Знаю 100 хлопців у Нью-Йорку, які б до смерті за тебе билися.
-Річарде. -Кетрін.
Ти рано.
Вибач. Надіюся, ти не проти.
Зовсім ні.
Заходь.
Ти це вдягнув?
Татові байдуже, що ми носимо.
Добре, запускаю.
ЧЕКАЄМО НА ОРГАНІЗАТОРА…
-Пропустіть! -Сонечко.
Паркер, іди з цим на вулицю.
-Але ти завжди… -Ні.
Отак добре. Дуже дякую.
Вибач.
Без проблем.
Дякую, що запросила на День подяки.
Знаю, це було в останню мить, але ми дуже раді, що ти приїхав.
Вибач, що був не дуже гостинним, коли ви з Джорджем приїжджали на похорон.
Усе гаразд.
Ми всі були шоковані.
Так.
Як Джекі?
Вона зрадіє твоєму приїзду.
Де вона?
Розвозить благодійну їжу на День подяки.
У таку погоду? Там дубак.
У неї тепле пальто.
-Дякую. -Будь ласка.
Обережно. Відчиню.
-З Днем подяки. -З Днем подяки.
Гаразд, лишилося ще три будинки,
і можемо ділити бали за успішний благодійний збір їжі.
Мене не хвилюють бали.
Просто мама не дуже любить День подяки.
А тато?
Помер, коли мені було десять.
Вибач.
Зараз свята — відстій.
Тепер ти теж це відчула?
Зараз найгірше.
Перший рік — самі «більше ніколи».
Вони більше ніколи не почують улюблену пісню,
не подивляться змагання з легкої атлетики й не поїдуть у заплановану подорож.
Більше ніколи…
Не святкуватимуть День подяки.
Так.
Я знаю, як це,
і розумію, що тобі втричі гірше.
Привіт.
-Розповісти останні новини? -Кажи.
Бріджвотер згубив м’яча на лінії воріт. Не дуже добре для «Бронкос».
Але побачимо.
А з інших новин, якщо тато не зміцнить оборону,
мама розгромить того Річарда.
Ставлю на маму.
Що робиш?
Нічого.
Лагодиш чайник Джекі.
Дуже мило, чуйно та дбайливо з твого боку.
-Ти в порядку? -Це тупо.
Мабуть, заб’ю.
Ні, зовсім не тупо.
Віддай їй. Дівчата люблять, коли хлопці стараються.
Читав десь про це.
Гаразд, я піду.
А ти продовжуй.
Він не прийде.
Мільйон причин для спізнення.
Ми пропустимо другий тайм.
Кому зараз треба футбол?
Сьогодні День подяки, тато пообіцяв, що буде, і…
ЗУСТРІЧ ЗАВЕРШЕНО.
Братику, якого…
Вам подобається кімчі?
Насправді, так. А тобі подобається севіче?
Мамо, мені подобається севіче?
Як пройшло?
-Мамо. -Ти ніколи не їв севіче, Бенні.
Але ти любиш суші, тому, мабуть, і севіче дуже сподобалося б.
Що таке?
Бабусин кришталь. Не пили з нього з…
З минулої особливої нагоди.
-Мамо, Лі п’є вино. -Лі.
Ти що робиш?
Нам можна вино на свята.
Що за нісенітниця.
-Коли це ми дозволяли? -Випий оце.
До речі, про алкоголь.
Чув, що Джекі нещодавно прогуляла школу, напилася
і пішла на вечірку на озері, де не було дорослих.
Таке часто трапляється?
Джекі напилася?
Усі, кому ще немає 35-ти, геть із кухні.
Негайно. Виходьте.
Ти, ти, ти й ти, виходьте.
Ми фільтруємо розмови при дітях.
Вибачте.
Але так, це сталося, і її було покарано.
Але я стурбований, бо така поведінка непритаманна моїй племінниці.
Річарде, вона підліток.
Половина вчинків їм не притаманні. Я знаю, бо в мене сім хлопців-підлітків.
Лишився один. Погляньмо.
Слухай, я можу…
-Алло? -Джекі.
Привіт. Люба, хотіла уточнити,
коли ти будеш удома?
У нас ще багато роботи,
тож я, напевно, не встигну на обід.
Сонечко, це неможливо.
Не хочу псувати сюрприз, та приїхав твій дядько Річард.
Що? Справді?
Добре, тоді я покваплюся.
Бувайте.
Мені треба додому, але відвезімо останній пакунок.
Стривай, ми закінчили. Для кого останній пакунок?
Неправильно рахували?
Це мій.
Узяла, бо мама в школі перевіряє контрольні допізна.
Любить робити це на свята, бо свята — це відстій.
Ходімо до Волтерів.
Ні.
Я серйозно.
У них і так купа дітей.
Не можу.
Відмовляєшся через Коула?
Ні.
Тобто…
Не знаю.
Тобі не буде незручно. У мене теж нема святкового настрою. Триматимемося разом.
Точно нічого?
Так.
Ти встигла.
Сюрприз!
-Скучив за тобою. -Я теж.
Джекі сказала, що я можу прийти.
Звісно, що більше людей, то веселіше.
Привіт, Ерін. Так добре, що ти з нами. Заходь.
-Бувайте. -Дякуємо, що запросили.
Радий був зустрічі.
Я на хвилинку, добре?
Привіт. Це було неймовірно.
І я прийшов, тому що хотів дізнатися.
Справа не лише в цьому.
Таке вже було.
Молодь приходила, щоб здаватись свідомими або зробити кілька знімків для Інсти
чи кудись ще.
Розумію.
Для мене честь, що твій тато й громада поділилися цим із нами.
Побачимося.
Так, до зустрічі.
Гаразд.
Цього року ми не спалили. Так?
-Привіт! -Привіт.
-Зі святом.
З Днем подяки.
-Дякую. Вибач. -У верхній яблучний, а в нижній — горіх.
Смакота.
-Келих вина? -Так, дякую.
Слухай,
хочеш покажу, як розрізати індичку?
А Коул і Денні вміють?
А ти б довірив тим двом
такий ніж?
Ходімо.
Тобі тут комфортно?
З усім цим хаосом.
Треба був час, щоб звикнути.
Як і багато до чого ще.
Хотів із тобою про дещо поговорити.
Добре.
Я порадився з юристом щодо опіки.
Наді мною?
Ні, над кимось із тієї юрби дітлахів.
Джекі, коли зачитали волю твоїх батьків, я був у шоці й траурі.
Просто хотів виконати бажання сестри,
тому погодився відправити тебе сюди.
Та визнаю: мені було боляче, що твої батьки обрали Кетрін.
Але тепер я розумію,
що вони писали це 15 років тому,
коли у Волтерів було троє дітей, а не десять.
Ти була немовлям, а мені — ледь за 20. Вечірки.
Я розумію, чому твоя мама думала, що я не зможу про тебе подбати.
Ти міська дівчина,
любиш музеї і балет.
-Цього тут точно немає. -Немає.
Я хочу повернути тебе додому.
У твою попередню школу й на шлях до Принстону.
Зі мною.
Тепер я твоя єдина родина.
Не треба вирішувати зараз. Просто…
Обміркуй, і якщо ти захочеш, я готовий боротися за тебе.
Під кутом, спрямуй трохи вниз. Отак.
А тепер намагайся розкрити її.
Отак. Чудово.
Добре.
Дами вперед. Перепрошую, пропустіть.
…тарілку. Ти така витончена.
-Ти подумала, що це… -Я подумала, що це блюдо.
Добре, народ. Давайте сідати.
Я подумав, що перш ніж розпочати трапезу,
чому б нам усім по черзі
не сказати, за що ми вдячні цього року?
Коуле, почнімо з тебе?
Я вдячний, що «Бронкос» цього року не програли остаточно.
Я вдячний за довгі вихідні й можливість подивитися купу фільмів.
Я вдячний, що не довелося готувати сьогодні,
і ви теж маєте подякувати за це.
Я вдячний за можливість
дізнатися про день жалоби корінних народів.
Я не в настрої.
А я вдячний,
що дівчата люблять мене за шарм і гарний вигляд,
та ми обидва вдячні бути частиною цієї родини. Так, Лі?
Ми щасливі, що ви в ній.
Я вдячна бути тут. Дякую, що запросили.
Будь ласка.
Я вдячна за стільки всього.
Авжеж, за вас усіх,
і, головне, за Вілла.
Я піду.
Звісно, люба.
Дай спакую закуску із журавлини й мигдалю.
Вілл її обожнює.
Мамо, але до тебе не дійшла черга.
Боже, я вдячна за багато чого. Давайте їжте, бо охолоне.
-Смачного. -Налітаймо.
Це дуже круто. Так, Джекс?
-Що? -Мангеттенгендж.
-Як Стоунгендж. -Саме так.
Буває двічі на рік,
коли сонце стає чітко над перетином вулиць на Мангеттені.
Сяйво заливає два хмарочоси, а промені розсіюються в усіх напрямках.
Її мама жила заради цих двох днів на рік.
-Так і було. -Ну то й що.
Великі міста переоцінюють. Тепер Джекі це розуміє.
Може, наступного року побачимо Мангеттенгендж разом.
Якщо вирішиш приїхати в гості.
Шкода, що не назавжди.
Боже, Лі. Не будь придурком.
Лі, ти ж сердишся не на Джекі, так?
-Вона нікуди не поїде, тому давай… -Власне…
Може, і поїду.
Ти впевнена?
Ти повертаєшся?
Що коїться?
Я думаю стати опікуном.
-Що? -Тому ти приїхав?
Забрати її назад?
Не забувай, що це ти мене запросила. І ні.
Опікуни Джекі визначені заповітом.
Я розумію, але я її єдиний родич, тому можу оскаржити.
І ти б поїхала?
Річарде, ти добре все обміркував?
Виховувати підлітка й працювати.
Я вже менше їжджу. Вона має бути із сім’єю.
-Ми і є сім’я. -Ти знаєш, про що я.
Ти мусиш визнати,
що твій спосіб життя не дуже підходить для батьківських зборів
і домашніх страв щодня.
З усією повагою, Джордже, але ти мало мене знаєш.
Слухай, для нас головне,
щоб у Джекі була стабільність.
Постійність важлива.
І я цього хочу.
Чого хочеш ти?
Він має рацію.
Ти знаєш, чого хочеш?
Напевно я знаю лише,
що не можу мати те, чого хочу.
Знаєш, Річарде, з власного досвіду скажу,
що сім’я не завжди визначається кровними узами.
Ти знала, що мене вдочерили? У мене були чудові батьки,
але я завжди хотіла дізнатися про біологічних.
Після коледжу я поїхала нарешті зустрітися з матір’ю.
Вгадай, хто був зі мною?
Моя мама.
Анжеліка була зі мною,
годинами їхала поряд у машині,
поки я обмірковувала надії і страхи, які накопичилися за роки.
А коли дісталися Колорадо, вона чекала в мотелі,
а я пішла в закусочну, де ми домовилися зустрітися з моєю мамою.
Вона так і не прийшла.
Я була спустошена.
Але там був офіціант, що постійно підливав мені каву.
Мабуть, йому стало мене шкода, бо він приніс
гігантський шматок пирога.
Слухай, це була не жалість.
Просто вона була найгарнішою з усіх.
Так ви і познайомилися?
-Ага. -Так.
Шукала біологічну родину, а натомість знайшла свою.
І за це я вдячна щодня.
КАФЕ «ЛАРК»
-Дев’ятий столик. Дякую. -Ось.
Після роботи з’їси.
Дякую.
Гаразд. Три.
Дякую.
Будь ласка.
Напружена була обстановка.
Вирішила, що робити?
Не знаю, чи чекає на мене Нью-Йорк,
але також не знаю, чи місце мені тут.
Навколо купа хрінових сімей,
але це точно не про Волтерів.
Так!
Я б за них трималася.
-Ти вже йдеш? -Так.
Круто, що Джекі запросила.
Чому? Бо вона бомбезна й усе робить правильно?
Ні, я радий, що тобі було куди піти.
Так.
Вибач.
День був довгим.
Хочеш поїхати зі мною?
Іншим разом.
-Я тебе проведу. -Не треба.
Гаразд.
Ти мусиш почати зі старту.
Та годі, ви почали без мене.
Ну, не скажу, що я хотіла б звикати до цього,
але сьогодні був досить веселий вечір.
Бачиш? Годувати людей на День подяки — нічим не гірше, ніж коли тебе годують.
Але їсти я теж люблю.
Кафе «Ларк».
Гейлі, привіт. Це Мато.
-Вітаю, Мато. -Як усе пройшло?
Усе дуже добре.
У нас було 15 замовлень.
Думаю, ви будете задоволені виручкою.
Фантастично.
Так. Насправді, було дуже приємно приймати мешканців Сілвер-Фоллза,
бо в цей день люди бувають самотні.
-Чудово. -Так.
Мушу бігти. Вілл там?
Так, він тут.
Добре, тоді подякуй йому.
І привітай із геніальною ідеєю попрацювати сьогодні.
Я ваш боржник.
Добре.
Так, я йому передам.
Отже?
Він задоволений?
Так, дуже задоволений
твоєю геніальною ідеєю попрацювати на День подяки.
-Вибач. Не треба було брехати. -Чому брехав?
-Я не розумію, з чого б це… -Думав, що інакше ти не погодишся.
Уперше за довгий час я…
У «Ларку» я щасливий професійно.
У мене купа ідей, як-от попрацювати сьогодні,
але схоже, ти не розумієш.
Нічого собі.
Мені шкода, що ти так почуваєшся,
справді шкода,
але це не виправдовує твою брехню.
-Треба було пояснити. -Я намагався.
Коли ти пояснював?
Гейлі!
Я мав постаратися.
Ага, варто було б.
-Чекай. -Не хочу зараз розмовляти.
-Гейлі, годі. -Будь ласка…
Гейлі, та ну.
М’ятний чай. Може, зарадить.
Щось ще потрібно?
-Вибачте, що зіпсувала День подяки. -Не вибачайся.
Навіть не уявляю, як тобі важко.
У в нас завжди на свята якась драма.
Кетрін,
я чула, як ви з Джорджем говорили, що я зайвий рот.
Не хочу бути тягарем.
Сонечко, ні.
Зовсім ні, ти не тягар.
Присягаюся.
Ми раді, що ти тут.
-Точно? -Так.
І ти маєш знати, що ми хочемо, щоб ти лишилася, але…
Ми підтримаємо будь-яке твоє рішення.
-Сюди. -Чорт.
Агов.
Хлопці, вам відеовиклик.
Тато.
Він не чекатиме вічно.
Привіт, як ви, хлопці? Сумую за вами.
Пробачте за вчора.
Інтернет трохи підвисав.
Як справи? Гарний був День подяки?
Я нарізав індичку.
Вітаю, синку.
Чому я відчуваю, наче це ніж у спину?
Навіть не знаю.
Мабуть, тому що крутий плейбой — молодший брат Анжеліки —
безжальний і має в розпорядженні команду адвокатів.
Слухай,
я думаю, у нього можуть бути добрі наміри.
Так, можливо.
Сподіваюся, вона залишиться.
Я теж.
А тут красиво.
Але цей спокій мене дратує.
Скажи?
Навіть не уявляєш, як сумую за поліцейськими сиренами
й криками сусідів.
Отже, ти все обміркуєш?
Уже.
Я хочу залишитися з Волтерами.
Принаймні поки що.
Вибач.
Справа не в тому, що я не сумую за тобою чи Нью-Йорком
або що не хочу жити з тобою.
Велика частка мене хоче.
Але ще більша частка не знає, хто я в Нью-Йорку
без сім’ї.
І чи готова я це дізнаватися.
Я розумію.
Я ціную, що ти хотів боротися за мене.
Слухай,
завжди боротимуся за тебе й підтримаю. Що б не сталося.
І я тебе контролюватиму, тому скажи Тарі, що не позбудеться мене.
Домовилися?
Домовилися.
Іди до мене.
Люблю тебе.
Я теж тебе люблю.
Не стань пастушкою.
Заходьте.
-Привіт. -Привіт.
Отже, ходять чутки, що ти лишаєшся.
-Вибач, що розчарувала тебе. -Ні.
Це ти вибач.
Те, що я сказав за столом, не стосувалося тебе.
Просто іноді тут важко привернути увагу.
Я тебе розумію.
Усе добре?
Усе добре.
Лі, можеш не стукати.
Привіт.
Хочеш поговорити про книжку?
Ні.
Я прийшов сказати…
Радий, що ти лишаєшся.
І в мене є сюрприз для тебе.
Не почекає? Ще десять сторінок.
Ні.
Власне, не почекає.
Їдемо туди.
-Вгору? -Так.
А тепер скажи…
Добре.
Ось так. Природжена наїзниця.
Ми саме вчасно.
Дивися.
Наш власний Мангеттенгендж.
Тут немає двох хмарочосів, але все ж…
Боже мій.
Алексе.
Джекі, ти не мусиш повністю відмовлятися від старого життя.
Ось що я хотів тобі показати.
ДЖЕКІ
Це було дивовижно.
Дякую.
Дякую, що насмілилася поїхати зі мною.
Жартуєш?
Мені сподобалося.
Переклад субтитрів: Ольга Ковальова