Tidligere på Manifest...
- Du og Angelina har visst blitt nære. - Jeg ser ingen safir i hånda di.
Gud har bedt meg lede de verdige.
Vi taklet Chloes død ulikt.
Jeg måtte gjøre dette. Men jeg føler meg ikke bedre.
- Jeg fikser det. - Evie!
Hvordan kjente du Evie?
Jeg døde nesten av hjertesvikt. Hun var donoren min.
- Du har blitt overført. - Ben!
De ligger foran oss.
Saanvi er ikke den eneste som har funnet vulkanen.
Når vaktene har dratt, får 828-erne det de vil ha.
Du kan ikke forlate dem her.
Avgjørelsen er tatt.
- Uforpliktende betyr ikke pinlig. - Dette har ikke vært en greie på en stund.
Nøkkelen til ALNI-pasientene.
De er koblet til maskiner.
- Jeg fikk ikke et kall. Jeg fikk alle. - Vi kan fortsatt løse dem.
Dere kan overleve dødsdatoen.
- Elva fører til en vulkan. - Verden tar slutt, og vi vet hvordan.
Det som skjer i New York, stemmer overens med det alle etterretningstjenester sier.
Forstått, minister. Jeg skal sørge for det selv.
Ressursen og jeg blir her.
TO DAGER FØR DØDSDATOEN
Hvorfor er hun ikke her? Hent henne.
Noen endringer?
Uansett hva vi gjør, fortsetter den å vokse.
- Selvsagt. Det sa jeg jo. - Saanvi, du jobber ikke hardt nok.
Ministeren opprettet laben av én grunn.
Ja. For å fengsle meg.
Du er ikke en fange. Du er en ressurs.
En ressurs som ikke kan gå noe sted. Jeg blir overvåket av kameraer.
Vi står foran en utslettelsessituasjon.
Publikum aner ikke hva den seismiske aktiviteten innebærer.
De må aldri få vite det.
Med mindre passasjerene overlever den endelige dommen,
vil verden ta slutt om to dager.
Vi vet at uansett hva denne vulkanen er,
reagerer den på signaler fra Gud-frekvensen.
Beklager, den ultralave frekvensen.
Hvis vi kan blokkere ULF-en, kan vi stanse vulkanutbruddet.
Hvordan gjør du det?
Med elektromagnetisk puls?
Interessant.
La oss teste konseptet.
Den svarte boksen sender ut ULF. Se om det fungerer på den.
Troy, det vil slette alle dataene våre.
Hvis vulkanene får utbrudd, hva skal vi med data?
Dette kan være vårt eneste håp.
Alle liv er verdt...
Hei, ta det rolig.
- Vil du ha vann? Aspirin? - Nei, det går bra.
Bra? Du ser utslitt ut. Ta noe for smertene.
Har ikke tid. Jeg fikk mange. Jeg vil ikke glemme dem. Kom igjen.
Cal.
Ok, alle sammen. Samling. Vi har mye å gjøre.
Hvor er Olive og Eden?
Ekskursjon. Leker normalt liv i dag.
Få høre. Hva skjer?
Kaptein Amuta.
Jeg satt i setet ditt og så en krysning mellom boccia og baseball.
Cricket. Jeg spilte det som barn på Jamaica.
Det er cricketbaner i Prospect Park. Mamma tok meg med dit.
Flott. Siden du kjenner til området, kan Amuta slutte seg til laget ditt i dag.
Vær forsiktig på vei ut tunnelen.
Og husk, hvis noen tror dere er passasjerer...
Deler vi oss og bruker ulike transportmidler.
Mick, du fikk også et.
"Alle liv er verdt å redde." Jeg tror det var det.
Jeg finner ut av det.
Jeg har noe til 12F. Hvem er det?
- Det er meg. - Hei. Ok, jeg så...
"Alle liv er verdt å redde." Er ikke...
Lyder som en plakat på et rekrutteringssenter.
"Våg å drømme." "Vær ditt beste jeg."
Kona mi kommer med pizza på jobb. Hva skyldes denne gleden?
Jeg vet hvilken dag det er.
Tenkte du kunne trenge en liten oppmuntring.
Det er søtt av deg, men...
Men ingenting. Bursdager er tøffe.
Det vet jeg alt om.
Bursdagen til Chloe var som Mardi Gras.
Hun var noe for seg selv.
Det er ikke bare bursdagen til søsteren min.
Jeg har en ny praktikant. En plaget guttunge som trenger en mentor.
Passer perfekt.
Ja, men jeg har vært så åndsfraværende, og jeg gjorde en feil.
Jeg var brysk mot guttungen.
Jeg har en idé.
Å? Hva da?
Finn en penn.
Cal tok feil. Ikke "redde", men "leve". "Alle liv er verdt å leve."
- Jeg vet hvor jeg må dra. - Ok. Skal jeg bli med?
- Jeg må gjøre det alene. - Dette var høylytt.
Det var en sagelyd og en storm med regn og torden.
Beklager. Det er ikke mye, men...
La oss håpe det er nok.
Laget mitt kan bli med.
Hvis noen kan steppe inn for Henry.
Jeg fikk ikke noe kall. Hjelper gjerne til.
Flott. Henry, du blir med Astrid og meg.
Astrid er ikke her.
Jeg kan se til henne.
Vær så snill.
Dere burde dra.
Greit. Takk, alle sammen. Det var alt.
Hei, Cal. Bra jobba.
Var det noe mer?
Du hadde faktisk et.
En summelyd
fulgt av en haug med tall jeg ikke forsto noe av.
Det startet sånn: Én, én, to, én.
Én pluss et retningsnummer.
Ingen delstater har retningsnummer 121.
Kanskje en dato. 21. november?
Det kan være år 1121.
Kanskje det er noe på mytologitavlene.
Én, én, to, én.
Det er starten på et postnummer i New York.
Jeg trenger din hjelp.
Du trengte ikke bli med meg. Jeg håpet du ville sove lenge.
Sove lenge?
Ikke med Rosemarys baby som sparker rundt hele natta.
- Så ille? - Comme ci, comme ça.
- Den forbereder meg på det som kommer. - Forbereder oss.
Bare passasjerene gjør nok, så vi vet hva som kommer.
Kom igjen. Dette igjen? Alle har jobbet med kall i en måned.
Ikke alle løser kallene.
Cal blir svakere, og kallene med ham.
Hva skjer?
Vi har to dager på oss
til å tippe vektskåla i vår favør. Hvis ikke, treffer vi aldri ungen vår.
Astrid!
Drea!
Legg henne på siden. Ser ut som overdose. Hun må ikke kveles.
Hun hadde få piller igjen.
Du kan ikke ta overdose på angstmedikamenter.
Nalokson vil ikke funke.
Vi bør finne ut av det. Hun puster ikke.
Kom igjen, Astrid.
Jeg vet at ikke alle får leve,
men burde ikke bondeknølene jobbe litt hardere
for en plass i himmelen?
Konsentrer deg om din egen frelse.
Frelse, jeg? Kom an. Jeg er som føkkings pappa Warbucks.
Min plass i himmelen er sikret.
Det du har, er materielt. Det vi har, er tro.
Tro på Angelinas avgjørelser.
Eller tror du ikke på vår utvalgte?
Jeg er som Saulus eller Paulus eller hvem det nå var som trodde.
Jeg lurer bare. Hvorfor skulle noen dra? Særlig en nevrotiker som Astrid.
Hun fortalte i alle fall ikke meg hvorfor hun dro.
Men gjorde hun det?
Dro hun?
Freud ville gnidd seg i hendene. Dama var et nervevrak.
Det eneste som roet henne, var pillene.
Jeg fant tilfeldigvis en på gulvet.
Dette vet jeg.
Verden vil ta slutt om to dager, og bare åtte kan overleve.
I stedet for å bekymre meg for andre, ber jeg.
Det bør du også gjøre.
Astrid! Kan du høre meg?
Astrid!
Godt du fulgte med på HLR-dagen.
Hun er fortsatt i fare. Vi må få henne til sykestua.
Stopp et øyeblikk. Innse hva du nettopp gjorde.
Du var heller ikke udugelig.
Den gode nyheten er at det bare er ti postnumre i Brooklyn
som starter med 1121.
Hva er den dårlige?
De ti postnumrene omfatter 80 kvartaler.
- Som å lete etter nåla i høystakken. - Jeg kan dra tilbake til flyet.
- Nei... - Hvilke andre muligheter har vi?
Jeg tror jeg har funnet nåla.
Dette kvartalet ble kondemnert under ekspropriasjonsretten.
Det ble erklært forurenset, men se her.
- Hva er det? Det ser ut som... - Solcellepaneler. Nye.
Elverket installerte panelene for flere måneder siden.
Summelyden i kallet ditt.
- Det var som lyden av noe høyspent. - Høyspent er riktig.
Disse lager nok strøm til å lyse opp Vegas-stripa.
Mer strøm enn noen bygning trenger. Spesielt en forlatt en.
Kallet vil at jeg skal dra dit.
- Jeg drar. - Jeg også.
Jeg òg. Er dette det jeg tror, vil du ha meg der.
Zeke, jeg aner ikke hva som venter meg her,
men du kjente dette stedet godt, så gi meg et tegn om du hører meg.
Ikke det? Ok.
ALLE LIV ER VERDT Å LEVE
Jeg vet at dette ser dumt ut, men det funker. Stol på meg.
Ja vel. Ifølge hvem?
Evie.
Hun skrev ned alle problemene sine på en lapp.
Alt fra tenåringskjærester til moren din.
Hun leste den høyt, og så festet hun lappen til ballongen,
og ga slipp.
Lettet seg for byrdene.
Dette er ikke et tenåringsdilemma. Dette er Chloe.
Hvis du ikke gir slipp,
vil du ikke kunne hjelpe pasientene, praktikantene eller noen.
Du må prøve.
Kanskje hvis du gjør det sammen med meg.
Kanskje en annen dag, men i dag handler det om deg.
Kom igjen.
Les lappen.
Les den du.
"Chlo, jeg vet at jeg ikke stilte opp for deg slik jeg burde,
men du bar aldri nag."
Zeke, kom igjen. Vær så snill.
"Du var det sterkeste lyset. Det snilleste hjertet. Den mildeste sjel.
Du ga meg aldri annet enn kjærlighet. En kjærlighet jeg tok for gitt til..."
Jeg klarer ikke.
"Til du ikke kunne gi lenger."
Ok.
Unnskyld. Kan jeg hjelpe deg?
- Nei, jeg så bare... - Gode gud.
Du er kona til Zeke Landon.
Hvorfor er du ikke på senteret?
Nei, ikke ring politiet. Jeg ber deg.
Hva er det?
Det er noe som plager deg.
Alt plager meg, Troy.
Dette er noe annet. Noe spesifikt.
Som nå. Jeg kjenner deg. Det vet du.
Glem at jeg spurte. Gir du meg inngangskabelen?
Nei. Vet du hva? Dette er dumt.
- Jeg visste det! - Vi må ut herfra.
Det er galskap å prøve å stoppe en vulkan.
Det er ingen vits i å prøve
hvis det guddommelige ikke vil at de skal stoppes.
Vi må finne ut hvordan de kan overleve. Vi har bare to dager til å gjøre det! To!
Men det betyr å bryte oss ut i korridorer som krever nøkkelkort.
Kort vi ikke har.
Hvis du vil ut, må vi stoppe vulkanen, noe som betyr å teste pulsen.
Pulsen kan utslette alle elektriske signaler, ikke sant?
Saanvi? Nei.
Jo. Vi kan deaktivere kameraene og låsene. Vi kan komme oss ut.
Vi kan bli arrestert.
Vil du leve resten av livet i frykt eller dø som en helt?
Vi gjør det.
Har du et øyeblikk?
For et trofast medlem av flokken? Alltid.
Kan vi gå til et mer privat sted? Det gjelder et annet medlem av flokken.
VILLE HA TRE BORTFØRTE GUTT
"Den andre halvdelen av hjertet ditt."
Si hvorfor du er her, ellers ringer jeg politiet.
Jeg må bare se meg litt om. Det høres rart ut, men...
Du må gå. Oscar, kom og hjelp!
Du hørte henne. Hun sa du må gå.
Hvis dere bare kan høre på meg et øyeblikk.
- Tiden er ute. - Nei.
Kutt ut, Oscar!
- Et hemmelig fengsel? - En venn av meg gravde litt.
Bygningen har hatt mange leveranser de siste månedene.
Men midt i Brooklyn?
Gjemmer seg i full offentlighet. Funket for deg, ikke sant?
Hva er planen?
Finne det vi leter etter før skurkene tar oss.
Ikke mye til plan.
Tenk på kallet, dere. Jeg passer på.
Fant du noe?
Bare at vi hadde rett når det gjaldt Astrid.
Det må være noe annet på gang.
Apropos det,
jeg håper jeg ikke gjorde ting kleint.
Kleint?
For deg og Mick?
Dette skulle være uforpliktende.
Til jeg fikk se forpliktelsen du bærer på.
Ja, men du var ikke den eneste.
Denne måneden har ikke vært lett for Mick.
Hvem kan klandre henne? Denne situasjonen er sprø.
Hvis vi klarer oss gjennom de neste par dagene,
tviler jeg ikke på
at vi vil klare å håndtere situasjonen sammen.
Om bare det var så enkelt.
Jeg skal være en far for barnet og en med-forelder for deg.
Og en partner for Mick, ok?
Det lover jeg.
Takk.
Jeg håper du har rett, for denne ungen kommer snart.
Praten over radioen er militær. Vær på alerten.
At jeg gikk med på dette. Er det for sent å bygge et Faraday-bur?
Denne går av om tre, to, én.
Vi burde ha utløst alarmen.
Kanskje vi har det?
Hører dere det?
- Jeg hører ikke noe. - Nemlig.
Ingen sirener. Ingen blinkende lys.
Det eneste mellom oss og det der inne, er denne enkle ståldøra.
Dette er alle dataene vi trenger.
- Pappa, vi bør dra. - Nei, jeg snur ikke. Ikke nå.
- Kallet førte oss hit. - Det var fire tall. Jeg fikk ikke...
Fire tall. Én, én, to, én.
- Det stemmer ikke. - Jeg vet det.
Carlos, jeg kan ikke tro det er deg.
Det er meg. Jeg lever fremdeles.
Du reddet meg.
Da er vi skuls.
Du viste meg at livet var verdt å leve.
Hva?
Ingenting. Jeg får ikke det uttrykket ut av hodet i dag.
Det er mer enn et uttrykk her.
- Ja. - Derfor ble jeg trukket hit.
Å hjelpe folk å bli bedre.
- Du høres ut som mannen min. - Jeg håper det.
Han lærte meg alt.
Du er Zekes praktikant. Han snakket om deg hele tiden.
Om deg også.
Zeke sa alltid at du var klippen hans, ledestjernen hans.
Det fins ikke noe viktigere enn å hjelpe andre.
Kona mi og jeg fant dette hulemaleriet,
og det snakket til oss.
Fra det øyeblikket
har vi støttet hverandre og holdt hverandre oppe.
Uten kona mi hadde jeg ikke vært her i dag.
Jeg trodde at livet ikke var verdt å leve,
og hun rakte ut en hånd gjennom tid og rom for å vise meg
at ikke bare livet mitt, men alle liv var verdt å leve.
Hvert eneste ett.
Jeg vil vise deg noe.
Vi har vært sammen lenge, brødre og søstre, og ventet på dette.
Den rettferdige slutten på vår onde verden.
Mange av dere har vist at dere tror, og likevel er vi fortsatt én for mange.
Så jeg må spørre.
Har du vært trofast, broder Paul? Har du tro?
Og du, broder Eagan?
Ber du om frelse?
Jeg ber om at du sier ja.
Når denne verdenen faller, og du står der, vil du ikke stå der alene.
Jeg har heller ikke lyst til å være alene.
Vi er begge sårede sjeler.
Men kanskje, hvor vilt det enn lyder,
kan vi komme sammen, trøste hverandre.
Så jeg spør fra ett sønderknust hjerte til et annet.
Vær den andre halvdelen av hjertet mitt?
- Ja. - Ja?
Herregud!
Tenk at du er her. Jeg trodde aldri jeg skulle se deg igjen.
Jeg visste ikke hvor du var. Har du vært her i ni måneder?
Lang historie.
- Hvordan visste du at vi var her? - Et kall.
Nei, vi mistet kallene.
Nei, vi mistet evnen til å motta dem.
Men ikke Cal. Han har tilgang til alle.
Vi har sneket oss ut av senteret og løst dem ett etter ett.
Vi bør komme oss ut herfra. Det er bare et tidsspørsmål før...
Vakter.
Denne veien. Fort!
Kom igjen!
Herregud. Er dette...
Jeg fant den på pulten hans da han hadde dratt.
Jeg vet hvorfor Zeke tar kontakt med deg gjennom tid og rom.
For å si hva da?
- Beklager. Jeg mente ikke å... - Nei da.
Du bare... Det er meg.
Overalt hvor jeg går, hører jeg uttrykket:
"Alle liv er verdt å leve",
men hvem er det jeg prøver å overbevise?
Hva med livet ditt?
Er det ikke på tide med tilgivelse?
Helt siden Evie døde, har jeg...
bønnfalt henne om å tilgi meg.
Jeg ville gjort hva som helst, men hun kan ikke gi meg det, så...
Jeg snakker ikke om å få tilgivelse.
Jeg snakker om å gi.
Tilgi deg selv.
Dette kommer til å høres rart ut, men kan jeg få en ballong?
Løp! Kom igjen!
- Troy, kom igjen! - Eneste utvei er å skape en avledning.
Dere har vel ikke røykbomber?
Hva snakker du om?
Jeg sier at jeg bryr meg om dere.
Spesielt deg. Du har en sjanse til å redde verden.
Min frihet for din. Den enkleste avgjørelsen jeg har tatt.
Dette hadde vært kulere med røykbomber.
Nei, Troy!
Hendene i været.
Ok, Evie. Jeg tror jeg endelig skjønner det.
Gid jeg ikke gjorde det, for det er sannheten, ikke sant?
Av og til er det tryggest å gjemme seg i egen skyld.
Hvor ofte har jeg tryglet om tilgivelse? Du bærer ikke nag engang. Du sa:
"Kom igjen, din dumming. Gå videre med livet ditt."
Og jeg ville ikke.
Ok.
Du tok meg. Jeg tar agnet.
Jeg tilgir deg, Michaela Stone.
Jeg tilgir deg.
- Hvordan gikk det? - Vi fant ut av det.
Hva med de andre?
Litt blandet.
Alle kall som løses, teller. Jeg må bare tro at vi går fremover.
Jeg steller meg.
Informasjonen fra Cal blir stadig mer mangelfull.
Det er et mirakel at vi løser dem.
Alle gjør sitt beste, ok? La oss holde fokus.
Kallet ditt ble løst, ser jeg! Velkommen tilbake.
Takk.
Vi går gjennom resultatene mens du viser Saanvi rundt.
Du vil se at stedet har blitt oppgradert, takket være denne fyren.
Det var ikke bare meg. Det var alle.
Vel, det ser utrolig ut.
Ja.
Det er det.
Det er her vi holder styr på alle kallene.
Hver dag går Cal inn...
Hei, går det bra, kompis?
Ja, jeg bare sjekker hvilke vi har løst.
Alle må få det neste kallet sitt før jeg drar til flyet igjen.
Han bærer mye.
Ja, for mye.
Han gir alt for at vi skal få alle kallene.
Han har sittet i hvert sete. De dødes også.
Hva med Marko og de andre? Fanget i ULF i et evigvarende kall.
- Hvordan... - Han har prøvd.
De får noe, men han får ikke tilgang.
Han refser seg selv for det.
Han bærer hele verden på skuldrene.
- Hva kan jeg gjøre? - Vi trengte deg.
Jeg trengte deg.
Saanvi. Hei, du er tilbake.
Vi har en pasient. Vi trenger din hjelp.
Vi tar det senere.
Hva er prognosen?
Det vil ta tid, men hun vil klare seg.
Bra jobba.
Hva var det?
Dette er ikke medisin mot angst.
Jeg vet det fordi jeg tok samme medisin.
Hun har tatt minst én hver dag siden hun forlot Angelina.
Et hvitt pulver uten lukt.
Danner uløselige salter i vann.
Basert på det og symptomene hennes, tror jeg det er gift.
Vi må snakke med henne. Hun vet kanskje hvem som gjorde det.
Sett i gang, etterforskere.
- Hvordan har de det? - Som vanlig. Stirrer rett framfor seg.
Innelåst i Gud-frekvensen.
Beklager, ULF.
ULF...
Herregud. Teorien til Troy!
Her er jeg. Her.
Hvor er du?
Jeg lytter! Du må snakke med noen!
Vær så snill! Kom igjen! Gi oss kall!
Vi trenger hjelp!
ULØST - LØST
Gjett hvem kallet førte meg til? Saanvi.
- Hun er i laben. - Selvsagt.
Hva med deg? Fant du ut hvem du skulle redde?
Ja. Det vanskeligste noensinne.
Det trengte jeg.
Vil du ha en til?
Som om livet mitt avhang av det.
Greit, hør etter.
Vi er slitne.
Det har vært en lang måned, men nå har øyeblikket kommet.
Siste innsats.
Vår overlevelse, og hele verdens, ser det ut til,
avhenger av at vi forplikter oss til å gjøre det rette.
Hva er det?
- Hva så du? - Ingenting.
Jeg hørte ingenting, følte ingenting.
De er borte, pappa.
Alle kallene er borte.
Jeg er så lei for det.
Hadde jeg vært sterkere, hadde jeg samlet inn flere...
Cal. Vi vet ikke hva dette betyr.
Kanskje det fins en forklaring.
Kanskje vi har løst alle.
Dere...
Jeg vil bare si takk.
Hver og en av dere har jobbet uten stans uten å få ros, takk eller fordeler.
Jeg vet ikke hvorfor kallene er borte, men dette vet jeg.
Vi er blitt gitt en mulighet.
En påminnelse om...
hva som er viktigst.
Det er på tide å være med dem du elsker. Hold rundt dem. Vær ved deres side.
For dagen i morgen er kanskje alt vi får.
Ok, da begynner vi.
Virkningen av en elektromagnetisk puls på insula.
Påvirker den maskinene?
Nei, jeg trenger bare en liten puls. Bare nok til å riste dem ut av kallet.
Hvis Gud virkelig står bak alt dette,
er disse menneskene låst i et kall av en grunn.
Jeg vil vite hva den er.
La oss vekke dem.
Jeg forstår ikke. Det er ingen endring.
Hvordan kan de være upåvirket av en EMP?
Kanskje vi kan prøve noe annet.
Hva da?
Vi har ikke mer tid!
Det føles ikke riktig å forlate dere.
Men jeg takker Gud. Du sluttet aldri å gi oss håp.
Kom hit.
Mamma var den eneste familien jeg hadde, så...
Vel...
ikke nå lenger.
- Blir du her? - Selvsagt skal jeg bli.
Det var en lekebutikk i Canal Street.
Folk kom fra hele verden
i håp om å kjøpe en av disse utsøkte trefigurene.
Jeg hadde ikke vært der på lenge,
før kallet mitt førte meg dit i dag.
Og da jeg gikk inn, fant jeg denne.
Denne dragen kalles Shenlong.
Han er stormens konge.
Da jeg så den, tenkte jeg på deg.
Jeg tror det er et tegn.
Tiltenkt deg.
- Om jeg visste hva det betydde. - Du sluttet aldri å lete etter mening.
Hvorfor slutte nå?
Saanvi?
Hei.
Jeg var så sikker på at de hadde et svar. Jeg trodde at om jeg kunne riste dem...
- Ben, det fungerte ikke. - Hei.
- De er fortsatt innelåst. - Du gjorde det du kunne.
Hva om det ikke fins noe svar? Hva om dette er slutten?
Så kjempet vi.
Om du får noen idéer, glem det.
Først må vi lede flokken gjennom endetiden,
og så kan vi ta fatt på oppgaven med å befolke jorden på nytt.
Jeg tenkte faktisk på avfolking.
Det var ti.
Nå er det ni, og snart er det åtte.
Får meg til å lure på hva som skjedde med Astrid.
Hun passerte ikke nåløyet. Så hun møtte dommen i Guds tid.
Men jeg er glad du viste deg verdig. Det var så vidt.
Hva gjør du her?
Det kan ikke vente lenger.
Tekst: Sissel Drag