Užrašai apie Emilės Dikinson gyvenimą
iki Siu ir Ostino santuokos imtinai
yra pilni ir tikroviški, palyginti su tuo, kas laukia ateity.
Per kitus kelerius metus išliks tik saujelė laiškų.
HELEN IŠ TROJOS MIRS, BET HELEN IŠ KOLORADO - NIEKADA
Tiesa, galimas daiktas, yra paslėpta jos eilėse.
SIU
SANTUOKA
STIVENAS SURADO „SAVO MOTINĄ“.
„HIGGINS & SEITER“ PORCELIANAS
SIU
Poniai Dikinson.
SMULKUS VYRUKAS ŽOLĖJE RETKARČIAIS JOJA...
Žiūrėkite tiesiai. Atsipalaiduokite.
Na, daktare, ką manote?
- Atrodo nekaip. - Aš anku, tiesa?
- Ne, ne. Neankate, ne. - Ačiū Dievui. Palengvėjo. Gerai.
Ar vaizdas vis dar liejasi? Pasitaiko šviesos blyksniai?
Taip. Kartais man rašant, puslapio kraštai tiesiog dingsta.
- Ar dažnai rašote? - Nuolat.
Na, tuomet mažinkite rašymą.
Liautis rašyti?
Ar rašymas gadina jos akis?
Visko gali būti.
Dieve mano. Emile, širdele, juk nenori gadinti savo regėjimo.
Tačiau jūs neankate.
- Girdėjai? - Panašu, kad jai - iritas.
Rainelės uždegimas.
Ir trumparegystė.
Aišku. Koks bus gydymas?
Būkite prieblandoje, jei įmanoma.
Venkite saulės. Ir atminkite, ne visada tikėkite tuo, ką matote.
- Vengti saulės? - Taip.
Ir viskas?
Po šimts, žmogau.
Ar ne per daug imate už tokius neįmanomus patarimus?
„Vengti saulės“? Ji - ne koks šikšnosparnis.
Tėti, nesikarščiuok. Saulės man nereikia. Aš turiu mėnulį.
Emile, tylėk. Nematai, kad šaukiu ant šio žmogaus?
Jei norite, likite porai dienų,
- atliksiu nuodugnesnius tyrimus. - Aš noriu namo.
Štai jūsų sąskaita.
Jūs - sukčius.
Aš - geriausias Amerikos oftalmologas.
Kur tai matyta!
Ateikite po pusmečio.
Pažiūrėsim, ar bus pagerėjimas.
- Manote, kad galiu išgyti? - O, ne.
Bus tik prasčiau.
Prieš tai, kai netekau akių
Prieš tai, kai netekau akių - Regėdavau aš
kaip ir visi kiti, akimis - kitaip aš nemokėjau -
Bet jei kas pasakytų man, Šiandien,
Kad mano gali būt Dangus
Sakau jums, Širdis Suskiltų į gabalus sulig manim -
Na ir plėšikas tas žmogus. Negaliu patikėti.
Ar tau būtina burbėti?
Bandau suvokti, kaip trys dienos pas daktarą
atsiėjo mums tiek, kiek kelionė į Europą.
Atsiprašau, kad tiek daug kainuoju.
O, ne, dukrele, ne tu. Tu man beveik nekainuoji nieko.
Ne taip, kaip tavo brolis, deja.
Jo namas man atsiėjo per brangiai.
Jam reikėjo visko paties geriausio.
O rinkai žlugus, bankrutavus geležinkeliui...
Ar neprieštarausi, jei grįšiu prie mąstymo?
Ne.
Tu - išties poetė. Pastaruoju metu rašai nuolat.
O ką veiki su tomis eilėmis? Man nesi parodžiusi nė vienų.
Galėčiau... Negaliu tau jų rodyti.
Kodėl?
Nes tu jų nesuprasi.
Na, tikriausiai, tu - teisi.
Tik norėčiau, kad rastum žmogų, kuris suprastų.
Nesijaudink. Tokį žmogų turiu. Tikrai.
Ilgas kelias iš Niujorko.
- Ačiū, kad atvykai. - Nėr už ką. Leiskit paimti.
Taip. Atsargiai. Atsargiai.
Neįsivaizduoji, kiek už jį suplojau.
Neabejoju.
O Dieve, tikiuosi, jai patiks.
Štai taip.
Ačiū dar sykį, Henri.
- Pone Dikinsonai, norėčiau... - Žinai, vadink mane Ostinu.
Tikrai, nes kažkaip nepatogu.
- Ostinu. - Taip.
- Norėjau paklausti... -Taip?
...ar šįvakar daržinė bus laisva?
Ak. Taip, žinoma.
Laisva it paukštis.
Tai jei jūs nieko prieš, aš...
Daryk joje ką tik nori, Henri.
O jei kas ims klausinėti, siųsk juos pas mane.
- Jūs - geras žmogus, pone Dikinsonai. - Ostinas.
Gerai.
Tavo tėvas pastaruoju metu - siaubingai šykštus.
Dreba dėl menkiausių išlaidėlių.
Žinai, jis net nuomininką priėmė.
- Atsiprašau? - Mane tai irgi šokiravo.
Pasakiau: „Ar gerbiami žmonės leidžia
savo namuose apsigyventi nepažįstamam?“
Laimei, radau pažįstamą žmogų.
Pameni tą malonų jaunuolį, iškritusį iš Ostino kurso?
Ponas Šiplis.
- Pala, mama, ar ne su juo aš... - O, jis jau čia.
Laba diena, nuomininke.
Kaip laikotės?
Kas čia vyksta?
Sveiki.
Ar aš su savimi kalbėjau?
Aš jus, regis, pažįstu. Kuo jūs vardu?
Aš - niekas!
O kas tu?
Aš - Emilė Dikinson iš Amhersto.
Aš jus tikrai esu mačiusi. Jūsų veidas man atrodo pažįstamas. Aš...
Ačiū.
Aš...
Ei, kas tu toks?
Traukinyje nėra net restorano. Nenuostabu, kad geležinkelis bankrutavo.
Su kuo kalbėjai?
Su niekuo.
MILARDAS FILMORAS
Šaunios lėlės.
Ką tu veiki mano namuose?
Girdėjau, Kentukyje pilstei kontrabandinį viskį.
Prekiavau vaistais, šiaip jau.
Vienas sėkmingiausių mano verslų.
Jei tau taip sekėsi, ko grįžai į Amherstą
ir išsinuomojai kambarį mano tėvų namuose?
Gerai, kad paklausei.
Grįžau čia dėl tavęs.
- Stebiuosi, jog iš viso mane prisimeni. - Žinoma, kad prisimenu.
Tu - tyriausia, paprasčiausia, tyliausia tradicinių pažiūrų mergina, kokią pažįstu.
Todėl...
Noriu tave vesti.
Šipai.
Šipai, mes vos sykį pasiglamžėm,
ir tu tą patį vakarą kabinai kitą.
Ne itin riteriška iš mano pusės.
Bet aš pasikeičiau, Lavinja.
Aš - nebe tas išmestas studentas, išgeriantis ir lakstantis.
Aš dabar - rimtas verslaujantis vyras,
giliai gerbiantis moteris ir tradicines vertybes,
tokias, kaip nuolankumas, skaistumas
ir noras dirbti namų ūkio darbus.
Aš tokia nesu.
Esi, Lavinja Dikinson.
Savo katėms rengi arbatėles.
Na, taip, bet aš irgi pasikeičiau.
Ir kaip gi?
Tuoj parodysiu.
Pala, pala, pala. Ką tu darai?
Nemanai, kad derėtų palaukti? Iki vestuvių?
Henri „Šipai“ Šipli,
tu, matau, nenutuoki, su kuo prasidėjai.
Kaip gera grįžt namo.
- Mes - namie! - Labas!
Jie grįžo.
Ką pasakė daktaras?
Tu nenutuoki, kaip man buvo sunku.
Mama, čia aš turėjau bėdų.
O aš - motina, kurios duktė netrukus apaks.
Aš neanku.
Dieve, už ką man tai?
Kartoju, tai nutiko ne tau.
Aklas vaikas, kuriuo reikia rūpintis.
Svetimi nuomininkai - po mūsų stogu.
- Tapetai trūkinėja. - Mes ką tik klijavom naujus.
- Jie jau išėjo iš mados. - Aš - ne akla.
- Nesijaudink. - Kaip gera tai girdėti.
- Pasiilgau tavęs. - Aš irgi tavęs pasiilgau, Vin.
Turiu tiek daug visko apkalbėti.
Atleisk. Neturiu tam laiko. Turiu darbo.
Pala, ko taip skubi?
Tavęs nebuvo tris dienas. Negi nenori pasisveikinti su mumis?
Ne. Aš noriu rašyt.
Galva man plyšta nuo idėjų.
Daktaras liepė nerašyti. Rašymas kenkia tavo akims, Emile.
Tuomet išdurk man akis ir baikim šias kalbas.
Man nereikia akių, kad matyčiau. Ne.
Tam man reikia sielos.
Štai kuo regiu tiesą.
Tiesą matyti gali ir aklas, tad leiskit man būt aklai.
Kol kuriu eiles, tamsa man nebaisi.
Matai? Viskas bus gerai.
Em, palauk.
- Labas. - Labas.
Siu klausia, ar ateisi šįvakar į vakarėlį?
Ne. Ostinai, pasakyk Siu, kad ateitų pasimatyti su manim.
Ji - mūsų namuose, ruošiasi.
- Bet man reikia su ja pakalbėti. - Taip, jai - irgi.
Todėl ji ir paprašė manęs tavęs paklausti, ar ateisi į vakarėlį.
Na, tai perduok Siu, kad negaliu.
Pasakyk jai, kad tu pasakei man, kad ji prašė tavęs manęs paklausti,
bet aš atsakiau, kad ateiti turi ji, kad aš tau pasakiau...
Aš pavargau būti jūsų pasiuntinuku.
Tiesiog ateik į vakarėlį. Mes gyvenam šalia.
Kartais atrodo, jog ta pievelė - šimtamylė.
Ar mane pakvietė į vakarėlį?
Mama, mes visi turim ten būti.
Apie Siu vakarėlius kalba visa Naujoji Anglija.
Įsiminiau paskutinę žinutę laikraštyje.
„Ponios Ostin Dikinson iš Amhersto svečiai liko sužavėti jos vakarėliu.
Jos puikaus namo, Evergrynso, svetainėje
susirinko visa Naujosios Anglijos grietinėlė.
Buvo patiektas itališkas vynas, ir sunku pasakyti, kas liejosi laisviau -
vynas ar pokalbis.“
Kaip nuostabu.
Siu - nuomonės formuotoja.
Tikrai? Aš jos, regis, nepažįstu.
Spėk, kas ateis šįvakar?
Itamaras Konkis?
Ne. Ponas Semiuelis Boulsas.
„The Springfield Republican“ vyriausiasis redaktorius.
Siu pažįsta tuos, kas pažįsta jį. Taigi, jis atvyksta.
Mama, jis - žiniasklaidos ryklys.
Jis gali parašyti apie mus. Galime tapti garsenybėmis.
Turiu surasti, ką apsirengti. Privalau surasti kažką beprotiško.
Einu rengtis.
Kodėl viskas turi keistis?
Pievos - mano - Kalnai - mano -
Visi miškai - nešykščios žvaigždės -
Kiek tik galiu aprėpt dienos -
Savom baigtinėm akimis -
Danguj nardančių Paukščių judesiai - Ryto Kelio gintaras -
Mano - kad matyčiau juos kada panorėjus
Žinia atimtų man gyvybę -
Labas, Mege. Nepastebėjau, kaip įėjai.
Gera tarnaitė - nematoma tarnaitė.
Jūs tiek daug rašote.
Netrukus visas stalčius bus pilnas.
Teks ieškoti kitos vietos naktinukams.
Uždėk ant jų skalbinius, kad jų nesimatytų.
Jūsų šeima puikiai žino, kad rašote eiles, tiesa?
Vis tiek noriu pasilikt kelias paslaptis.
Netrukdysiu.
Nors neįsivaizduoju, kaip galit rašyti, kai pas Siu su Ostinu toks triukšmas.
Regis, jie surengė vėlyvus šokius.
Pirmyn.
Namas - nerealiai kietas! Ir dar austrės!
Austrės, tavo žiniai, gana pigus ir prieinamas valgis.
- Sveiks, Šipli. - Dikinsonai!
Tau, regis, puikiai sekasi, žmogau. Koks namas.
Tapau tėčio firmos partneriu.
Geras, brolau.
Aš - irgi verslininkas.
Mudviem reik pakalbėt apie akcijas.
Aha. Pasimatysim, žmogau.
Žinoma. Aš gyvenu pas tavo tėvus. Mes su tavo seserimi - susižadėję.
Netiesa.
Mes pasižadėjom, kad susižadėsim, tačiau neskubam, supranti?
- Iš pagarbos. - Aišku.
Tikiuosi, jis su tavim elgsis geriau, nei Džozefas Laimanas.
- Aš susitvarkysiu. - Laimanas! Kaip jis gyvena?
Išvyko į Naująjį Orleaną.
Geras. Nola.
„Big Easy“, tiesa?
Taip. Girdėjau, puikus miestas. Aha.
Ir tabakas ten - nerealiai pigus.
Taip. Dėl vergovės.
Puikus pianistas.
Negirdėtas kūrinys? Gal Hendelis?
Manau, jis.
- Ar Hendelis, ar krendelis, man dzin. - Abe.
Gerai jau.
Mums derėtų įkurti styginių kvartetą.
Mes juk bandėme, bet Tošijakis nelankė repeticijų.
Aš lankiau kaligrafiją.
- Džeine, tau teks groti solo. - Taip, teks.
Tai gal knygų klubą? Galim steigti knygų klubą?
Aišku, ką skaitysim?
Nežinau. Emersoną?
Emersonas - nebeįdomu.
Aišku. Gal Melvilį?
O gal Hotorną?
Žinojote, kad jie visi kartu miega?
- Geras. - Aišku, kad geras.
Aš neturiu laiko knygų klubui. Mano gyvenimas - beprotiškas.
Tai jau tikrai, Džeine.
Aš turiu vaiką. Ir aš - našlė.
Nesuprantu, kaip ji dorojasi.
Negaliu patikėti, kad mano vyras ėmė ir numirė iškart po to, kai pagimdžiau.
Tu - tokia stipri, ir mes tavimi labai didžiuojamės.
Žinokit, aš vakar nualpau.
Žinoma, o kaip kitaip? Juk tu - našlė.
Žinau.
Bravo.
Graži suknelė.
O. Ačiū.
Ar Betė ją pasiuvo?
O, ne, pas Betę aš nebesisiuvu.
Ji - iš Niujorko.
Modelis - iš Vienos.
Tegu paguli.
- Ji nualpo. - Geras.
SAFYRAS
PRIEŠ TAI, KAI NETEKAU AKIŲ REGĖDAVAU AŠ
- Vakaro laikraščiai. - Ačiū.
- Ateisi šįvakar į daržinę? - Pasistengsiu.
Bet tokie vakarėliai anksti nesibaigia.
Mes dirbsim visą naktį.
Vakariniai laikraščiai. Beje, o kur ponas Boulsas?
Jis jau turėjo pasirodyti.
Siu, atėjau pasimatyt su tavimi.
Kas tavo akims?
Daktaras tiksliai nežino. Iritas, spėju.
Ne, Emile. Tavo veidas išteptas rašalu.
Eikš. Eime.
Tik tu gali pasirodyti vakarėlyje atrodanti it meškėnas.
Aš atėjau ne į vakarėlį, o pas tave.
Kol dar matau, noriu žiūrėti į tave.
Aš - šio vakarėlio šeimininkė.
Tu nuolat rengi vakarėlius. Švaistai jėgas niekams.
Liaukis, aš laukiau visą dieną. Visą savaitę.
- Aš privalau žinoti. - Emile.
Ką manai apie mano eiles? Sakyk.
Man jos patiko.
Tikrai?
Ak, ačiū Dievui.
Ačiū Dievui.
Tavo eilės man visad patikdavo. Bet šitos paskutinės, jos...
- Kokios? - Virš visko.
Pasakyk dar ką nors. Prašau. Pasakyk dar ką nors, pasakyk.
Skaitydama jas, na, lyg mano...
Regis, širdis tuoj sprogs.
Ak, Siu.
Aš to ir norėjau.
Aš norėjau, kad tai pajustum.
Taip.
Jos... Kartais jaučiu, kad nebetveriu.
Jos...
Jos atveria skausmą.
Kaip tai... Ką nori pasakyti?
Tavo eilėraščiai, jie...
Kokie?
Jie žadina jausmus, kurių nenoriu jausti.
Kokius?
Kaip kad tada, kai praradau vaikelį.
Ak, Siu.
Turbūt kvaila vadinti jį vaikeliu.
Ne, nekvaila.
Juk jis dar nebuvo vaikas.
Bet buvo kažkas. Ir...
Jo neliko.
Ar tu... kalbėjai apie tai su Ostinu?
Ne. Jis nieko nežino.
- O tu prisiekei... - Žinau.
- ...netarti jam nė žodžio. - Žinau, prisiekiau. Aš nesakysiu.
Dieve, pažvelk į mane.
Turiu eiti pas svečius,
o aš - ko neapsiašarojusi.
Kodėl tu nuolat su manimi šitaip?
Klausyk. Džiaugiuosi, kad atėjai,
nes į šį vakarėlį atvyks žmogus, su kuriuo noriu tave supažindinti.
Tiksliau, aš jį tyčia pakviečiau, kad jūs susipažintumėte.
Ką? Kas jis?
Semas Boulsas, „The Springfield Republican“ vyriausiasis redaktorius.
Jis - įtakingas vyras, turi puikų skonį ir spausdina moteris.
Emile, jis gali išvesti tave į plačius vandenis.
Nori pasakyti... jis spausdins mano eiles?
Taip. Emile, metas.
Tau būtina dalytis savo kūryba su pasauliu.
Bet juk žinai, kad negaliu. Tėvas neleidžia.
Ak, liaukis. Įgriso man šie pasiteisinimai.
Tu - suaugusi moteris. Privalai vadovautis savo galva.
Nebegali leisti tėvui savęs riboti.
Aš neleidžiu. Aš negaliu.
Tu gali!
Tavo eilės - genialios.
Ir tu privalai parodyti jas pasauliui.
Man nereikia, kad jas matytų pasaulis. Man reikia, kad tik tu...
Aš nebegaliu būti vienintele tavo skaitytoja.
To nebepakanka. Tau reikia daugiau.
Todėl ir pakviečiau tą žmogų.
Jį sužavės tavo eilės.
Pone Boulsai, atvykote.
Kaip galėjau neatvykti? Sveika, Siuze. Kas naujo?
Semai, noriu supažinti tave su savo svaine Emile Dikinson.
Žinoma. Žymioji poetė. Esu daug apie jus girdėjęs.
Ak. Niekas nėra apie mane girdėjęs.
Mano darbas - pirmam viską sužinoti.
Aš skelbiu naujienas. Tad laikau ausis ištempęs. Turiu visus aplenkt.
Pasaulis greitai kinta, naujienų verslas - taip pat, žinokite.
Kuo išteptas jūsų veidas?
Ak, tai - rašalas.
Jūs - įdomi.
Aš susidomėjęs.
Per tris dienas apsilankiau penkiuose miestuose, Siuze.
Traukiniai, naujos pažintys, labai daug pažinčių.
Dabar - beprotiškai geri laikai.
Ponas Boulsas savaitraštį „The Springfield Republican“
pavertė dienraščiu.
Štai kokias naujoves jis atnešė.
Greitai judant kažkas dūžta.
Aš esu priklausoma nuo žinių.
Na, kaip minėjau, daug girdėjau apie jus.
Girdėjau, kad jūs fantastiškai rašote.
Ji - geniali, Semai.
Neabejoju, ji taps tavo dideliu atradimu.
Taigi? Kada išgirsiu jūsų eiles?
Emile, galėtum mums paskaityti ką nors.
Dabar pat.
Mielai paklausyčiau.
Niekas?
Emile?
Nagi, tai - tavo valanda.
Saugiau bus -
spėju - tik savo siela
Ant palangės
Kur kiti regi savo akimis
Nesislėpdami... nuo Saulės -
Jai kažkas negerai.
Ne šįvakar.
- Prašau. - Vis tik nenorėčiau.
Tipiška Emilė Dikinson.
Keista asmenybė.
Ar norite naujos Amerikos? Ar norite naujos Amerikos?
Mūsų laikraštis - „The Constellation“. Mes nešam pokyčius, revoliuciją.
Kiekvienas mūsų vykdys savo užduotį.
- Dėkoju, kad atėjote. - Ačiū.
Išvertė Egidija Tučkuvienė