Життя Емілі Дікінсон
до весілля Сью і Остіна включно
описане докладно, порівняно з майбутніми роками.
За наступні кілька років збереглося лише кілька листів.
ЄЛЕНА ТРОЯНСЬКА ПОМРЕ, А ГЕЛЕНА З КОЛОРАДО – НІ
Можливо, правда прихована в її віршах.
ДЛЯ СЬЮ
«СПРІНҐФІЛД РІПАБЛІКЕН»
«НЬЮ-ЙОРК ТРИБ'ЮН»
ШЛЮБНІ ОГОЛОШЕННЯ
СТІВЕН ЗНАЙШОВ СВОЮ МАТІР
«ГІҐҐІНЗ І САЙТЕР» ПОРЦЕЛЯНА
«ДЕЙЛІ ІВНІНҐ ТРАНСКРІПТ»
ДЛЯ СЬЮ
Місіс Дікінсон.
ХТОСЬ НЕПОМІТНИЙ У ТРАВІ
Дивіться прямо перед собою. Розслабтеся.
Докторе, що скажете?
-Це недобре. -Я не осліпну?
-Ні. Не осліпнете. -Слава богу. Яке полегшення.
Ви бачите предмети розмито? Дивні спалахи світла?
Так. Іноді я пишу і не бачу країв паперу.
-Ви часто пишете? -Постійно.
То пишіть менше.
Не писати?
Це писання шкодить її очам?
Усе можливо.
Боже мій. Емілі, люба, не псуй собі зір ще більше.
Знов-таки, ви не осліпнете.
-Зрозумів? -Здається, у неї ірит.
Запалення райдужної оболонки.
І невелика короткозорість.
Зрозуміло. А яке лікування?
Сидіть у затемнених приміщеннях.
Уникайте сонця. І не завжди вірте своїм очам.
-Уникати сонця? -Так.
І все?
Чорт забирай.
Ми дорого заплатили за неможливу пораду.
«Уникати сонця»? Вона ж не кажан.
Тату, все гаразд. Мені не потрібно сонце. Є ще місяць.
Емілі, цить. Не бачиш – я кричу на цього чоловіка?
Якщо хочете, побудьте тут ще кілька днів.
-Я продовжу спостереження. -Я хочу додому.
Зараз випишу вам рахунок.
Ви шарлатан.
Я найкращий офтальмолог Америки.
Це обурливо!
Повертайтеся через півроку,
побачимо, чи вам краще.
-То мені може стати краще? -Ні.
Буде тільки гірше.
Дікінсон
Доки бачити я могла
Доки бачити я могла, На все, що є у світі,
Як інші тварини, що мають очі, Я любила дивитися –
Та якщо скажуть мені сьогодні
Що я можу отримати небо
То моє серце нестримно Вистрибне з грудей –
Він грабіжник з великої дороги. Неймовірно.
Годі вже бурмотіти.
Я лише намагаюся зрозуміти, чому три дні у лікаря
коштують як поїздка в Європу.
Вибач, що я так дорого коштую.
О ні. Не ти, люба. На тебе я майже нічого не витратив.
А на твого брата – ще й як.
Я так багато грошей витратив на його будинок.
Шукав усе найкраще.
А потім ринок обвалився, залізниця збанкрутувала...
Можна я повернуся до своїх думок?
Так.
Ти справді поетеса. Ти тепер постійно пишеш.
Що ти робиш з усіма цими віршами? Мені ти їх не показуєш.
Ну, я... Я не можу їх тобі показати.
Чому?
Ти їх не зрозумієш.
Мабуть, твоя правда.
Надіюся, ти знайдеш того, хто їх зрозуміє.
Не хвилюйся. У мене дехто є. Справді.
З Нью-Йорка їхати далеко.
-Дякую, що прийшов. -Так. Зараз витягну.
Так, обережно.
Не повіриш, скільки це коштувало.
Мабуть, не повірю.
Боже. Надіюся, їй сподобається.
Отак.
Ще раз дякую, Генрі.
-Містере Дікінсон, поки ви не пішли... -Називай мене Остін.
Це менш незручно.
-Остін. -Так.
-Хотів спитати... -Так.
...чи клуня сьогодні увечері вільна?
О. Так, звісно.
Вільна, як пташка.
То можна мені...
Роби, що хочеш, Генрі.
А якщо хтось задаватиме питання, посилай їх до мене.
-Ви добра людина, містере Дікінсон. -Остін.
Гаразд.
Батько останнім часом став такий ощадливий.
Сердиться через кожну витрату.
Він навіть попросив нас взяти квартиранта.
-Вибач, що? -Я теж була шокована.
Сказала: «Хіба у респектабельній сім'ї
може жити чужа людина?»
На щастя, я зуміла знайти знайомого.
Це хлопець, що навчався з Остіном, але не закінчив коледж.
Містер Шиплі.
-Чекай, мамо, я його... -О, він уже приїхав.
Привіт, пожильцю.
Як справи?
Що це все означає?
Вітаю.
Я говорю сама з собою?
Здається, я вас знаю. Як вас звати?
Я ніхто!
А ви хто?
Я Емілі Дікінсон з Амгерста.
Я справді вас десь бачила. Ви виглядаєте так знайомо. Я...
Дякую.
Я...
Хто ви такий?
Тут навіть вагона-ресторану нема. Не диво, що залізниця збанкрутувала.
З ким ти говорила?
Ні з ким.
МІЛЛАРД ФІЛЛМОР
Гарні ляльки.
Що ти робиш у моєму домі?
Я ж чула, що ти в Кентуккі продавав самогон.
Взагалі-то, я продавав ліки.
Це одне з моїх успішних підприємств.
Якщо воно таке успішне, то чому ти повернувся в Амгерст
і наймаєш кімнату в моїх батьків?
Добре, що ти спитала.
Я приїхав по тебе.
-Дивно, що ти мене пам'ятаєш. -Авжеж пам'ятаю.
З усіх моїх знайомих дівчат ти одна така чиста, проста, тиха й традиційна.
І тому...
Я хочу з тобою одружитися.
Шипе.
Шипе, у нас щось було,
але в той же вечір ти мав щось і з іншою.
Це було нешляхетно з мого боку.
Лавініє, я змінився.
Я не той хлопець, який кинув коледж, напився й заїхав на санях в озеро.
Я дорослий чоловік з інстинктами підприємця
і поважаю жінок, які дотримуються традиційних цінностей,
таких як покірність, цнота
і бажання вести господарство.
Я взагалі не така.
Ти Лавінія Дікінсон.
Ти влаштовуєш чаювання для котів.
Так, але я теж змінилася.
І як саме ти змінилася?
Я тобі покажу.
Гей. Що ти робиш?
Хіба нам не слід зачекати? До весілля?
Генрі «Шипе» Шиплі...
Ти не знаєш, з ким зв'язався.
Добре бути вдома.
-Ми вдома! -Привіт!
Вони повернулися з поїздки.
Що сказав лікар?
Ти не уявляєш, як мені було важко.
Мамо, очі болять у мене.
А в мене може осліпнути дочка.
Я не осліпну.
Боже, за що мені таке горе?
Ще раз: горе не з тобою.
Мені дбати про сліпу дитину.
Жити під одним дахом з квартирантами.
-Шпалери потріскалися. -Ми їх щойно наклеїли.
-Але вони вже немодні. -Я не осліпну.
-Не хвилюйся. -Я дуже радий це чути.
-Я скучила за тобою. -І я скучила, Він.
У мене для тебе стільки пліток.
Вибач, мені ніколи. Треба повертатися до роботи.
Стривай, куди ти побігла?
Тебе три дні не було. Не хочеш привітатися?
Ні. Я хочу писати.
Голова розколюється від ідей.
Лікар заборонив тобі писати. Це шкодить очам, Емілі.
Тоді виколи мені очі та й край.
Щоб бачити, мені не потрібні очі.
Мені потрібна тільки душа.
Я нею бачу правду.
А правду може бачити й сліпий, тож хай я осліпну.
Поки в мене є поезія, я не боюся темряви.
Бачиш? Усе буде гаразд.
Ем, зачекай.
-Привіт. -Привіт.
Сью питає, чи ти прийдеш сьогодні на свято.
Ні, Остіне, але попроси Сью прийти до мене.
Вона вдома, готується.
-Мені треба з нею поговорити. -Вона теж хоче поговорити.
Тому й сказала запросити тебе сьогодні на свято.
То скажи Сью, що я не можу прийти сьогодні на свято.
Скажи, що ти передав її прохання прийти,
але я сказала, щоб прийшла вона.
Мені набридло бути вашим гінцем.
Приходь на свято. Ми живемо поряд.
Іноді здається, що ця галявина завдовжки 150 км.
А мене на свято запросили?
Мамо, нам усім треба піти.
Салони Сью відомі в усій Новій Англії.
Я запам'ятала статтю про останній.
«Місіс Остін Дікінсон з Амгерста сяяла на багатолюдному вечері.
Салон її чудової вілли "Еверґрінз"
заповнили найкращі представники Нової Англії.
Подавали італійське вино, і важко сказати, що було приємніше –
випивка чи розмови».
Це ж треба.
Сью – впливова людина.
Справді? Аж не віриться, що я взагалі її знаю.
Угадай, хто там буде?
Ітамар Конкі?
Ні. Містер Семюел Боулз.
Головний редактор «Спрінґфілд Ріпаблікен».
Сью має з ним спільних знайомих. Вона його запросила, він приїде.
Мамо, він медіамагнат.
Він може написати про нас у газеті. Ми всі станемо відомі.
Треба знайти, що вдягти. Це має бути щось неймовірне.
Піду перевдягнуся.
Нащо треба щось змінювати?
Луки – мої – Гори – мої –
Усі ліси й зірки
І полудень, скільки зможу взяти
Своїми очима
Птахів політ у небі Схід сонця золотавий
Я б цим милувалася
До самої моєї смерті –
Привіт, Меггі. Я не знала, що ти тут.
Добра покоївка вміє бути невидимою.
Ви так багато пишете.
Скоро заповните всю скриню.
Треба шукати нове місце для ваших нічних сорочок.
Поклади згори простирадла, щоб сховати папери.
Уся родина тепер знає, що ви поетеса, правда?
У мене є інші таємниці.
Я вам не заважатиму.
Хоча й не знаю, як ви пишете з цим шумом у домі Сью й Остіна.
Схоже, там танцюють сучасні танці.
Ходімо.
Як тут круто. І устриці є.
Устриці – дешева й доступна їжа.
-Шиплі. -Дікінсон!
Здається, ти досяг успіху. Який будинок!
Тато зробив мене партнером у фірмі.
Прекрасно, брате.
Я теж бізнесмен.
Треба обговорити наші портфоліо.
Так. Ще побачимося.
Аякже, я живу в твоїх батьків. Ми заручені з твоєю сестрою.
Не заручені.
Ми домовилися заручитися, але поки що не поспішаємо.
-З поваги. -Ясно.
Надіюся, він кращий за Джозефа Лаймана.
-Я розберуся. -Лайман. А що з ним?
Поїхав у Новий Орлеан.
Це ж треба. Нола.
У Новий Орлеан, скажи?
Так, я чув, там чудово.
І тютюн страшенно дешевий.
Так. Через рабство.
Чудовий піаніст.
Я раніше не чув цього твору. Це Гендель?
Здається, так.
-Я б таким не гендлювала. -Еббі.
Мовчу.
Нам треба створити струнний квартет.
Ми пробували, але Тошіякі не ходить на репетиції.
Я займався каліграфією.
-Джейн, тобі краще виступати соло. -Так.
А книжковий клуб? Створимо книжковий клуб?
Так, а що ти хочеш прочитати?
Не знаю. Емерсона?
Емерсона не хочу.
Гаразд. Мелвілла?
Може, Готорна?
Ви знаєте, що вони спали один з одним?
-Як гарно. -Знаю, що гарно.
Я не маю часу на книжковий клуб. У мене таке безумне життя.
Це точно, Джейн.
У мене дитина. І я вдова.
І як вона все встигає?
Чоловік помер одразу після пологів.
Ти дуже сильна, ми тобою пишаємося.
Я вчора була зомліла.
Авжеж зомліла. Ти ж удова.
Знаю.
Браво.
Гарна сукня.
О, дякую.
Її пошила Бетті?
Ні, я більше не купую сукні в Бетті.
Сукня з Нью-Йорка.
Оригінальна модель – з Відня.
Розступіться.
-Вона зомліла. -Як гарно.
САПФІР
ДОКИ БАЧИТИ Я МОГЛА НА ВСЕ, ЩО Є У СВІТІ
-Вечірні газети. -Дякую.
-Прийдеш сьогодні в клуню? -Спробую.
Свято – це завжди допізна.
Ми працюватимемо цілу ніч.
Вечірні газети. До речі, де містер Боулз?
Я думала, він уже тут.
Сью, я прийшла до тебе.
Що з твоїми очима?
Лікар точно не знає. Здається, ірит.
Ні, Емілі. У тебе все обличчя в чорнилі.
Іди зі мною.
Тільки ти можеш прийти на свято, виглядаючи, як єнот.
Я прийшла не на свято. Я прийшла побачитися з тобою.
Поки я ще бачу, хочу надивитися на тебе.
У мене гості.
У тебе завжди гості. Ти така зайнята.
Я чекала цілий день. Цілий тиждень.
-Мені треба знати. -Емілі.
Як тобі мої вірші? Скажи.
Мені сподобалися.
Справді?
О, слава богу.
Слава богу.
Мені завжди подобалися твої вірші. Але останні...
-Що? -Неймовірні.
Скажи ще щось. Будь ласка. Скажи ще щось.
Коли я їх читала, моє...
моє серце ледь не розірвалося.
О, Сью.
Саме цього я й хочу.
Саме цього я й хочу досягти.
Так.
Це... Іноді це занадто.
Це...
Це буває так боляче.
Що... Що ти маєш на увазі?
Просто твої вірші...
Що?
Змушують мене думати про те, про що я не хочу.
Наприклад?
Наприклад, коли я втратила дитину.
О, Сью.
Мабуть, називати це дитиною – дурість.
Ні, не дурість.
Це не була дитина... ще.
Але це було щось. І...
тоді воно зникло.
Ти говорила... про це з Остіном?
Ні. Ні, він нічого не знає.
-І ти поклялася... -Знаю.
-...не казати йому. -Знаю. І не скажу.
Боже мій, це ж треба.
Я повинна приймати гостей,
а я стою тут і ледь не плачу.
Чому ти завжди так зі мною робиш?
Слухай. Добре, що ти прийшла,
бо я хочу тебе представити одному гостеві.
Я спеціально його запросила, щоб вас познайомити.
Що? Хто це?
Сем Боулз, головний редактор «Спрінґфілд Ріпаблікен».
Він впливовий чоловік з добрим смаком і любить видавати твори жінок.
Емілі, завдяки йому ти можеш прославитися.
Тобто... він опублікує мої вірші?
Так. Емілі, вже пора.
Ти повинна показати свої твори світові.
Я не можу видаватися. Батько не схвалить.
Та ну. Кинь ці старі відмовки.
Ти вже доросла. Можеш чинити як знаєш.
Батько не має права тобі заважати.
Ні, я не можу.
Можеш.
Твої вірші геніальні.
Ти повинна показати їх світові.
Я не хочу показувати їх світові. Тільки тобі.
Я більше не можу бути твоїм єдиними читачем.
Цього не досить. Тобі треба більше.
Тому я запросила його сьогодні.
Цей чоловік полюбить твої вірші.
Містере Боулз, ви тут.
Я не хочу бути деінде. Як справи, Сьюзі? Що нового?
Семе, знайомся з моєю своячкою Емілі Дікінсон.
Авжеж. Славетна поетеса. Я про вас багато чув.
О. Ніхто про мене не чув.
Моя робота – знати те, чого ніхто ще не знає.
Я газетяр. Я маю бути в курсі всього й бути на крок попереду.
Світ швидко змінюється, засоби інформації теж.
Що у вас на обличчі?
А, це чорнило.
Ви цікава.
Я зацікавлений.
За минулі три дні я відвідав п'ять міст, Сьюзі,
їздив залізницею, зустрічався з людьми.
Ми живемо в безумні часи.
Знаєте, містер Боулз перетворив «Спрінґфілд Ріпаблікен»
на щоденну газету замість тижневика.
Це було його новаторство.
Рухайся швидко й усе ламай.
Мене страшенно цікавлять новини.
Як я вже сказав, я багато про вас чув.
Здається, ви пишете як ніхто інший.
Вона геній, Семе.
Вона стане вашим новим відкриттям.
Коли я зможу прочитати вірша?
Емілі, розкажи щось напам'ять.
От зараз.
Охоче послухаю.
Ніхто?
Емілі?
Це ж твій шанс.
Ні, безпечніше
лише душею
Літати за вікном
Куди всі дивляться –
Сонця не лякаючись
З нею щось не так.
Не сьогодні.
-Будь ласка. -Я не хочу.
Типова Емілі Дікінсон.
З нею важко.
Вам потрібна нова Америка?
Наша газета називається «Констелейшен». Ми несемо зміни, революцію.
Кожен з нас зробить свій внесок.
-Дякую, що прийшли. -Дякую.
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк