HR. E. DICKINSON
SOLEN
Hvad er der galt, kære?
Jeg kan ikke skrive.
Du milde. Jeg havde aldrig troet, jeg ville høre dig sige det.
Lige siden jeg gav ham et af mine digte.
Gav hvem?
Hr. Bowles.
For to uger siden indgav jeg det.
Gud, er det ikke et frygteligt ord.
"Indgav." Som om han kontrollerer mig.
Som om han er min mester.
Nogle mennesker kan lide den slags.
Glem det. Hvorfor kan du ikke skrive?
Hvad er pointen med at skrive et digt, hvis han afviser det første?
Hvordan ved du, at han afviser det?
Det ved jeg heller ikke.
Jeg ved ingenting.
Jeg ved ikke, hvornår jeg ved det.
Gud, mit liv er fuldstændig gået i stå.
Det var en stor fejltagelse.
Han har nok bare ikke læst det endnu.
Han har travlt. Han rejser meget.
Når han endelig gør, er jeg helt skrumpet ind og død.
Emily?
Hvad er der galt?
Jeg kunne høre dig stønne helt ovenpå.
Jeg er tom.
Tørret ind. Et hul.
En ubrugelig skal.
Hun har skriveblokade.
Tusindfryd følger blødt solen
Maggie, bad du dine brødre om at grave endnu et das?
Nej, frue.
Hvordan i verden forklarer du så dette hul?
Det er vist vores nye unge gæsters værk.
Jeg så dem i går ved skuret.
Hvad? Ingen pige kunne have gravet så stort et hul.
Du forstår ikke, hvad unge piger er i stand til.
Edward, jeg kan ikke have dem i mit hus længere.
Newman-pigerne gravede ikke dette hul.
Din søster og svoger må have forkælet dem endeløst.
Tja, de er fra Brooklyn.
Det er ingen undskyldning.
Jeg har det som den killing.
Sidder fast i et dybt hul uden en vej ud.
Hvorfor skriver du ikke et limerick?
Edward, vi må tale om det.
Senere, min kære. Jeg skal kigge på fugle.
Den samtale kan ikke vente.
Jeg siger dig, de piger er ustyrlige.
De ville brænde huset ned, hvis de fik lov.
Så giv dem ikke lov.
Der er en myrtesanger, der kalder på mig.
Jeg kalder på dig.
Far, må jeg kigge på fugle med dig?
Jeg må nulstille hjernen.
Det er en vidunderlig idé.
Sagde lægen ikke, at du skal undgå sol?
Lægen er en plattenslager.
Kom.
Mine brødre kan få katten ud.
Den stakkel. Hvad hedder den der?
Det er vist Drummydoodles.
Åh, nej. Det er ham, der bider.
Tror du, mine forældre opdager, at du altid er på mit værelse?
Det ved jeg ikke. Måske skulle vi stoppe?
-Nej, det er sexet. -Nej?
Jeg elsker at bryde regler.
-Det virker ikke. -Yeah.
Giv mig et øjeblik.
-Det er... Okay. -Okay.
-Der sker ikke noget. -Tja.
Måske fordi vi ikke burde gøre det.
Hvad mener du? Nyder du det ikke?
Jeg nyder det. Måske lidt for meget.
Det burde ikke foregå sådan her. Det er upassende.
-Ja. -Nej.
Jeg prøver at følge takt og tone.
Gøre det på den høflige måde.
Men hver gang jeg vil give dig et kys på hånden,
skubber du mig tilbage i sengen.
Jeg er begyndt at føle mig brugt.
-Hvabehar? -Ja.
Og jeg hader, når kvinder får mig til at føle det.
Som om de bare vil have mig for min krop.
Hvilke kvinder?
Vent.
Taler du om Lola?
Åh, Gud.
Hendes navn vækker minder af fedtet cirkusmaling,
smæld med hendes hestepisk og hendes vuggende...
-Hendes hvad? -Edderkopdans.
Edderkopdans?
Ja, hun var ikke engang uddannet danser eller talentfuld.
-Kan du fortælle mig om edderkop... -Nej. Hør.
Jeg synes bare, det går for stærkt.
Det er ikke derfor, jeg er her. Det er New England, ikke det vilde vesten.
Jeg kan ikke...
Jeg kan ikke falde for en som Lola igen.
Jeg har det ikke i mig.
Derfor kom jeg tilbage til dig, Lavinia.
Så du kunne blive mor til mine børn.
Vi er ikke engang forlovede.
Pis.
Jeg har en idé.
Kig op.
Cinnoberrød fluesnapper.
Blå skovskade. Derovre.
Se der. Der er han.
Nå, ja.
Hjælper det?
Hjælper hvad?
Har du det bedre?
Nej.
Jeg har det stadig dårligt.
Er det dit syn igen?
Ja. Mit kreative syn.
Jeg kan ikke se noget.
Jeg troede, digtene bare væltede ind.
Ja. Men de stoppede.
Bare der var noget, jeg kunne gøre, men...
Jeg har aldrig haft et syn som dit.
Der var en kardinal.
Det er en fascinerede fugl.
Hvor? Hvilken en?
Se, herovre. Din bror.
Det sjove ved bark er...
Du, far.
Lad mig introducere dig.
For hvem?
Far, det her er Amhersts prydtræudvalgs specielle gæst,
hr. Frederick Law Olmsted.
Olmsted.
Det er ham, der designer
den store park midt i New York City.
Hr. Olmsted, parken lyder utrolig. Hvad mon du vil kalde den?
Jeg overvejer at kalde den "Central Park."
Perfekt. Det er perfekt.
Det lyder okay, men ikke super.
Gæt, hvad han ellers designer?
Hvad?
Amherst bypark.
Utroligt.
Den skal du længere ud med.
Længere ud med?
Nej, min gode mand. Jeg må gøre det modsatte.
Jeg må dybere ind.
Se. Sådan arbejder han.
Når jeg ankommer et sted, lytter jeg.
Jeg taler ikke til stedet.
Jeg lader stedet tale til mig.
Hvad siger stedet?
Jeg har ikke lyttet efter endnu. Jeg har ikke haft tid.
Yeah.
Vi har faktisk stået lige her i en time.
Men hvad er en time?
I universets store spændvidde er en time ingenting.
Nej, vi må smide alle ure væk.
Naturen har sin egen tid.
Nu må jeg vandre.
Han er en af de mest interessante, jeg har mødt.
Et kreativt geni og guldgrube for prydtræudvalget.
Jeg går med ham.
Vent, Emily, hvad laver du?
Jeg tror, han kan hjælpe mig.
Jeg troede, jeg hjalp dig?
Hr. Olmsted.
Jeg er en ubrugelig far.
Det må du ikke sige.
Du har opfostret tre børn, og vi er alle velfungerende.
Hold op.
I hænger alle i en tynd tråd.
Nu har jeg to nye at tage mig af.
Du mener teenagerne.
Ja.
Newman-pigerne.
De er uartige, og din mor er ikke glad.
Jeg har en idé.
Hvad?
Jeg adopterer dem.
Hvad siger du?
Jeg vil gerne adoptere dem.
Jeg har ondt af dem, og vi har så meget plads.
Vi har børneværelset ovenpå.
Huset føles bare så tomt nogen gange.
Er du sikker på det?
Det er det mindste, jeg kan gøre.
Deres arv går stort set til at betale for vores hus.
Tja, det er sandt, og det ville være en stor lettelse for din mor.
Det ville være min fornøjelse. Jeg tager dem.
Okay. Problemet er løst.
Hurra.
Nu må jeg bare fortælle det til Sue.
At designe en park er som at male eller skrive et teaterstykke eller digt.
Et digt? Virkelig?
Der er slet ikke nogen forskel.
Jeg er kunstner. Komponist.
Mit lærred er denne jord, og mine vers er de naturlige materialer.
Denne sten, for et eksempel...
...giver præcis det rigtige udtryk.
Åh, nej!
Hvad er der?
Denne rosenbusk er en katastrofe?
Hvad er der galt med rosenbusken?
Giv mig et ærligt svar.
Kunne du sidde ved siden af den og slappe af?
Måske.
Måske er ikke godt nok.
Nej. Busken må fjernes.
Vent. Lad mig prøve.
Sig mig...
...kunne du sidde ved denne busk med en bog
og føle dig helt uberørt af verden?
Oplader du her efter vores øredøvende bylivs krænkelser?
Tag dig god tid. Jeg venter.
Helt ærlig. Svaret er nej.
Busken fjernes.
Hvad gør du, når du ikke ved, hvad du skal gøre?
-Når jeg ikke ved det? -Ja.
Så venter jeg.
-Hvor længe? -Den er god.
Så længe, det tager.
Måneder, år.
Du må være meget tålmodig.
Jeg skaber kunst, der varer i århundrede.
Fremtidige generationer nyder mine parker.
Mine parker kan redde selve demokratiet.
Det kan man ikke forhaste.
Sidder du nogensinde fast?
Nej, jeg nægter at sidde fast.
Se lige der.
Det er de flotteste Taxus baccata, jeg har set.
Taxus hvad?
Disse hække.
Men har de et godt flow?
Flyder de frit som bølgetoppe?
Får de hjertet til at synge?
Amerika, de fries land,
hvor alle sociale lag omgås på lige fod, som én enhed.
Kom. Lad os finde ud af det.
Hvad?
Hvad...
Du godeste.
Jeg er faldet i et hul.
Hallo!
For Guds skyld.
Hallo!
Jeg er faldet i et hul!
Tænk engang.
Sam fortæller, at han var i et hjem i Great Barrington,
hvor en frenolog kom og forelæste.
Og de mærkede på hans buler.
Frenologer er så moderne lige nu.
Vi må hæve niveauet.
Jeg kan ikke overgås af et hjem i Vestmassachusetts.
Jeg kender endda fruen.
Hun kan ikke engang stave til frenologi.
Sue!
Der er du. Jeg har en utrolig nyhed.
Hvad er det?
Clara og Anna Newman, mine bedårende kusiner,
kommer og bor hos os her i Evergreens.
Er det ikke vidunderligt?
Hvad mener du?
At vi skal byde de stakkels børn velkommen i vores hjem.
Du kan adoptere kusiner, ikke?
Austin, du spurgte mig ikke engang.
Jeg vil ikke have dem her.
Sue, de har ikke nogle steder at være.
De er forældreløse. Hjemløse.
Som dig, før du blev en Dickinson.
Lige hvad jeg har brug for.
To, der minder mig om min frygtelige fortid.
Sue...
...vær barmhjertig.
Hvorfor vil du have dem her?
Fordi...
...jeg vil have et barn.
Austin.
Jeg vil have et barn og lovede dig, at jeg ikke ville bede dig om det.
Her er min chance
for at være far for disse piger og holde mit løfte til dig.
Og jeg synes, du skylder mig at være begejstret over det.
Det lyder som om, du allerede har besluttet dig.
Så det er vel afgjort.
Du må vist hellere gøre børneværelset klar.
Åh, velsign denne dag
Hjælp!
Hallo?
Mit navn er Edward, og jeg er faldet i et hul.
Edward?
Hallo!
Hallo?
Edward?
Er det dig, min kære?
Hej.
Du fandt mig. Gudskelov.
Du faldt i hullet!
Det ved jeg. Jeg er i et hul. Få mig ud, for Guds skyld.
Så hjælp mig dog, kvindemenneske.
Hvad laver du? Nej.
Kom nu.
Okay.
Hvad har du gjort?
Undskyld, men vi tager samtalen nu,
om du vil det eller ej.
Det er ikke et godt tidspunkt.
Det er et perfekt tidspunkt. Du kan ikke ignorere mig.
Jeg ignorerede dig aldrig, mor.
Edward, jeg sværger, hvis du kalder mig mor en gang til,
begraver jeg os begge i dette hul.
Du milde. Hvad er der galt med dig?
Jeg vil vide, hvad du har tænkt dig at gøre med Newman-pigerne?
Jeg har taget mig af dem.
Jeg har talt med Austin. Han tager dem.
-Gør han? -Ja.
Se, jeg lytter til dig, selvom det ikke virker sådan.
Du skal bare vise det oftere.
Handler det om dyrskuet?
Jeg gør det godt igen.
Der er gået tre uger, Edward.
Jeg har haft travlt.
Jeg er træt af, at du har travlt.
Vores børn er alle voksne nu.
Det er tid til, at vi genoptager
vores ungdoms lidenskabelige dage.
De dage, hvor det ikke bare var under dyrskuet,
men også til jul og påske.
Kan du huske, hvor eksperimenterede vi var?
Som den gang vi lavede Lavinia midt på dagen?
Og den gang vi lagde en ny plaid på sengen og lod som om, det var et hotel?
Du så smuk ud på det vattæppe.
Hvorfor gør vi ikke det oftere?
Hvad kan jeg sige?
Vi er blevet gamle.
Wow.
Jeg har ikke lagt mærke til, hækken er blevet så høj.
Eller så lang.
Jeg tror måske, vi er faret vild.
Godt. Det håbede jeg, vi ville.
Gjorde du?
Ja. At fare vild er pointen.
Kan du ikke lide at fare vild?
Det ved jeg ikke.
Fortabt er sådan jeg har det, når jeg prøver at skrive.
Jeg ser på et blankt stykke papir, der stirrer på mig.
Det lyder ikke, som om du er fortabt,
men blot bevidst om dig selv og den larmende omverden.
Jeg taler om at være så fokuseret på noget, at du forsvinder ind i det.
Man mister fornemmelsen for tid, sted og folk,
så det bare er dig og dit flow. Det har du vel oplevet?
Det har jeg.
Men oplever det ikke længere.
Så må du fare vild. Helt vild.
Kom. Lad os gå længere væk.
Lola.
Lola Montez.
Mit navn er Lavinia, men du...
...må kalde mig Lola.
Bare kald mig Lola.
Jeg laver en edderkopdans...
Nej!
LAVINIA DICKENSEN VIL DU GIFTE DIG MED MIG
Hvad siger du, skat?
-Du skamferede mine forældres ejendom. -Det ved jeg.
Jeg glemte, at en pige skal føle sig ført bag lyset af en vild joke
for at sige ja til et frieri.
Jeg troede vitterligt, at jeg blev kidnappet.
Så virkede det.
Og nu kan du ikke sige nej til mig.
Ikke foran alle de mennesker.
Sig ja.
Hvordan fik du dem til at gøre det?
Jeg er forretningsmand.
-Okay, men jeg... -Okay?
Okay?
Okay! Hun sagde okay!
Du vil gøre mig til verdens lykkeligste mand.
Jane, savner du din mand?
Abby.
Vi bor vel her nu.
Anna. Clara.
Velkommen til Evergreens.
Lad mig tage jeres tasker.
Er I sultne? Har I brug for noget?
Hvad end det er, så kom til mig.
Seje onkel, fætter, stedfar, ven.
Er vi faret nok vild?
Det ved jeg ikke. Føler du, at du kan skrive igen?
Nej.
Det handler om en chefredaktør.
Jeg gav ham et digt.
Nu føles det, som om han holder mit liv i sine hænder.
Som om jeg er en tusindfryd, og han er solen,
og uden varmen fra hans accept kan jeg ikke vokse.
Ja, det er ikke godt.
Holdninger er en flagrende ting.
Det er en hæslig distraktion fra din kunsts skønhed.
Okay. Måske skal jeg ikke have et publikum så.
Måske er berømmelse...
...farlig.
Jeg gav et digt til en mand, og nu har jeg skriveblokade.
Publikum er irrelevant.
Arbejdet er i sig selv gaven, ikke rosen for det.
Forstå det, så forstår du betydningen af sand mestring.
Du har ret.
Du har ret, men hvordan gør jeg?
Det er simpelt.
Hold op med at være en tusindfryd. Vær i stedet solen.
Hørte du det?
Jeg er ikke din tusindfryd længere.
Hr. Olmsted.
Hold fast.
Okay. Op og ud, kvindemenneske.
Hold op med at råbe af mig og hold fast.
Jeg kan ikke se noget! Mit hoved er under din kjole!
Det var på tide.
Hvad siger du?
-Jeg er der næsten. Skub. -Okay.
Giv mig et stort skub.
Okay.
Em.
Godt. Så giver du mig en hånd.
Hvor skal du hen?
God snak, Edward.
Em!
Hvor skal du hen?
Hey!
Jeg er solen.
-Jeg er solen. -Emily! Der er du.
Hr. Olmsted, er det dig?
Sam. Gud.
Emily. Jeg har ledt efter dig alle vegne.
Har du?
Sam. Jeg var så bange.
Det var, som om hele min hjerne var optaget af én tanke:
Om du kunne lide mit digt eller ej.
Du behøver ikke være bange.
Jeg har en god nyhed.
Har du?
Jeg læste dit digt.
Og det er genialt.
Det er utroligt.
Og jeg udgiver det.
Jeg vil udgive dine værker.
Min lille tusindfryd.
Hvad er der galt?
Du burde smile.
Det ved jeg.
Men jeg var fortabt i dag.
Du behøver ikke bekymre dig.
Når du er berømt, og hele verden kan se dig,
vil du aldrig føle dig fortabt.
Hør her.
Det er en godt, Maggie har så mange brødre,
ellers var jeg aldrig kommet ud af det hul.
Jeg er ked af, at de kom så hurtigt.
Du fortjente endnu par timer dernede.
Næ, se, vores succesrige datter.
Den smukke og trolovede Lavinia.
Er I virkelig okay med, at jeg gifter mig med Ship?
Han sagde, I gav ham tilladelse, men jeg ved ikke...
Vi gav ham klart tilladelse. Vi synes, han er en flink fyr.
Ikke, Edward?
Han er okay.
Han er virkelig flot, Vinnie.
Og det frieri. Du godeste.
Det var så romantisk.
Bare nogen havde gjort det for mig.
Mit frieri var vældigt fint.
Ja, min kære. Du skrev et brev til mig,
hvor du analyserede hvor meget smør, jeg skulle bruge per måned:
"Jeg foreslår, at du og jeg vil være et frugtbart og fornuftigt valg."
Folk taler forskellige kærlighedssprog, Lavinia.
Jeg er så glad på dine vegne, Vinnie.
Det er jeg virkelig.
I morgen gennemgår vi dine lommetørklæder til din brudekiste.
Jeg ved ikke, om jeg vil giftes.
Lavinia. Jeg havde en hård dag.
Du gifter dig med ham, og sådan er det. God nat.
De børn tager livet af mig.
Tekster af: Rikke Fryman