- מר א' דיקנסון, אמהרסט, מסצ'וסטס -
- השמש -
מה קרה, יקירה?
אני לא מצליחה לכתוב.
בחיי, לא חשבתי שאשמע אותך אומרת את המשפט הזה.
מאז שנתתי לו שיר שלי.
נתת למי?
למר בולס.
לפני שבועיים הגשתי לו שיר.
נכון שזו מילה איומה?
"הגשה", כאילו שהוא שולט בי.
כאילו שהוא האדון שלי.
יש אנשים שנהנים מדברים כאלה.
לא משנה. אז למה את לא מצליחה לכתוב?
כי מה הטעם בכתיבת שיר נוסף אם הוא ידחה את השיר הזה?
איך את יודעת שהוא ידחה אותו?
אני לא יודעת.
אני לא יודעת דבר.
אני לא יודעת מתי אדע.
אלוהים, החיים שלי תקועים לגמרי.
זו הייתה טעות איומה.
הוא בטח עוד לא קרא אותו בכלל.
הוא איש עסוק. הוא יגיע לזה.
כן, זה בטח יקרה אחרי שאתפורר ואמות.
אמילי?
אמילי, מה קרה?
שמעתי אותך נאנחת מלמעלה.
אני ריקה.
מיובשת. חלולה.
קליפה חסרת תועלת.
יש לה מחסום כתיבה.
- דיקנסון -
- החיננית עוקבת ברכות אחר השמש -
מגי, אמרת לאחים שלך שאנחנו זקוקים לשירותים נוספים בחוץ?
לא, גברתי.
אז איך את מסבירה את הבור הזה?
ייתכן שזו העבודה של האורחות החדשות והצעירות שלנו.
ראיתי אותן במחסן כלי העבודה אתמול.
מה? לא, הבנות לא יכלו לחפור את הבור הזה. הוא גדול מדי.
לא נראה לי שאתה מודע ליכולות של נערות צעירות.
אדוארד, הן לא יכולות להמשיך לגור בבית שלנו.
בנות ניומן לא חפרו את הבור הזה.
אחותך וגיסך בטח פינקו אותן מאוד.
הם באמת מברוקלין.
זה לא תירוץ.
אני מרגישה בדיוק כמו החתלתול הזה,
תקועה בבור עמוק ללא מוצא.
למה שלא תנסי לכתוב חמשיר?
אדוארד, אנחנו צריכים לנהל דיון.
מאוחר יותר, יקירתי. אני הולך לצפות בציפורים.
לא, השיחה הזו לא יכולה להמתין.
אני אומרת לך, הבנות האלה פרועות לגמרי.
הן ישרפו לנו את הבית אם נאפשר להן.
אז אל תאפשרי להן.
עכשיו, יש פשוש צהוב חזה שזקוק לתשומת הלב שלי.
אני זקוקה לתשומת הלב שלך.
אבא, אני יכולה לבוא איתך לצפות בציפורים?
אני צריכה לנקות את הראש.
זה רעיון נהדר.
חשבתי שהרופא אמר לך לא לצאת לשמש.
לא, הוא היה רופא אליל.
קדימה. בואי.
האחים שלי יכולים להוציא את החתול.
מסכן. מה שמו?
אני חושבת שדראמידודלס.
אוי, לא. הוא הנשכן.
אתה חושב שההורים שלי שמים לב שאתה תמיד בחדר שלי?
אני לא יודע. אנחנו אמורים לחשוש? אולי כדאי שנפסיק.
לא, זה סקסי. -לא?
אני אוהבת לעבור על הכללים. -בסדר.
זה לא עובד. -כן.
תני לי רגע.
זה... בסדר. -בסדר.
זה... כאילו, לא קורה דבר. -כן.
אולי זה בגלל שאנחנו לא אמורים לעשות את זה.
מה זאת אומרת? אתה לא נהנה?
לא, אני נהנה. אני נהנה מדי.
זה לא אמור להיות כך. זה לא ראוי.
כן. -לא.
אני מנסה לשמור על ההליכות.
לעשות את זה בדרך המנומסת.
אבל בכל פעם שאני מנסה לנשק לך את היד בפשטות,
את מנסה להחזיר אותי למיטה.
אני לא יודע. האמת היא שאני מתחיל להרגיש קצת מנוצל.
סליחה? -כן,
ואני שונא שנשים גורמות לי להרגיש כך.
שהן רוצות רק את הגוף שלי.
איזה נשים?
רק רגע.
אתה מדבר על לולה?
אלוהים.
צליל השם שלה מספיק כדי לעורר את זיכרון הריח השמנוני של צבע הקרקס,
את צליפת שוט הסוסים שלה והחבטות האכזריות של ה...
של מה? -של ריקוד העכביש שלה.
ריקוד עכביש?
היא אפילו לא למדה ריקוד מעולם. לא הייתה לה כל מיומנות.
אתה יכול לספר לי עוד על הריקוד? -לא, תקשיבי.
אני רק חושב שאנחנו מתקדמים מהר מדי.
לא בשביל זה באתי לכאן. זו ניו אינגלנד, לא המערב הפרוע.
אני לא יכול...
אסור לי להתאהב בנערה כמו לולה שוב.
אני לא מסוגל.
זו הסיבה שבאתי אלייך לכאן, לוויניה.
כדי שתהיי אם ילדיי.
אנחנו אפילו לא מאורסים.
שיט.
יש לי רעיון.
תביטי למעלה.
חטפית ורמיליון.
עורבני כחול. שם.
תביטי לשם. הינה הוא.
כן.
נו, זה עוזר?
עוזר למה?
כלומר, את מרגישה טוב יותר?
לא.
אני עדיין מרגישה די גרוע.
זה בגלל הראייה שלך שוב?
כן. כן, הראייה היצירתית שלי.
אני לא רואה דבר.
חשבתי שהשירים לא מפסיקים לבוא.
כן, הם עצרו.
הלוואי ויכולתי לעשות משהו, אבל...
מעולם לא הייתה לי ראייה כמו שלך
זה היה חשמן.
זו ציפור מרתקת.
איפה?
כאן, אחיך.
הקטע המעניין בקליפת הגזע הוא...
היי, אבא.
הרשה לי להציג בפניך מישהו.
מי זה?
אבא, זה אורח מיוחד מאיגוד עצי הנוי של אמהרסט.
מר פרדריק לאו אולמסטד
אולמסטד.
אבא, זה האיש שמעצב
את הפארק הגדול באמצע ניו יורק.
מר אולמסטד, נשמע שהפארק מדהים. מעניין איך תקרא לו.
חשבתי על "סנטרל פארק".
מושלם. זה מושלם.
זה טוב. לא מעולה.
נחשו מה עוד הוא מעצב.
מה?
את הגן העירוני של אמהרסט.
מדהים.
אתה לא רציני.
אני לא רציני?
לא, ידידי הטוב. לא. ההפך הוא הנכון.
עליי להיכנס לכאן.
תראו. זה התהליך שלו.
תבינו, אני מגיע למקום ואני מאזין.
אני לא מדבר אל המקום.
אני נותן למקום לדבר אליי.
ומה המקום אומר?
עוד לא שמעתי אותו. לא היה לי די זמן.
כן.
האמת היא שאנחנו עומדים ממש כאן כבר שעה.
ומה היא שעה?
לעומת גודלו העצום של היקום, שעה היא שום דבר.
לא, עלינו לזרוק את כל השעונים לפח.
לטבע יש זמן משלו.
עכשיו עליי לשוטט.
הוא אחד האנשים המעניינים שפגשתי מימיי.
גאון יצירתי. הישג גדול של איגוד עצי הנוי.
אני הולכת איתו.
רק רגע, אמילי. מה את עושה?
אני חושבת שהאיש הזה יכול לעזור לי.
חשבתי שאני עוזר לך.
מר אולמסטד.
אני חסר תועלת כאב.
אבא, אל תגיד את זה.
גידלת שלושה ילדים וכולנו בסדר גמור.
אוי, בחייך.
כולכם בקושי מחזיקים מעמד.
עכשיו יש לנו שתיים חדשות לטפל בהן.
אתה מתכוון לבנות העשרה.
כן.
כן, בנות ניומן.
הן לא מתנהגות יפה ואימא שלך לא מרוצה.
יש לי רעיון.
מה?
אני אאמץ אותן.
מה אמרת?
אשמח לאמץ אותן.
אני מרחם עליהן, באמת, ויש לנו המון מקום פנוי.
יש לנו את חדר הילדים למעלה.
יש תחושה של בדידות בבית לפעמים.
אתה בטוח?
אני מרגיש שאני חייב לך את זה.
אפשר להגיד שהירושה שלהן משלמת על הבית שלנו.
זה נכון, זה באמת יקל מאוד על אימא שלך.
זה ישמח אותי מאוד. אקח אותן.
בסדר. הבעיה נפתרה.
הידד.
עכשיו אני רק צריך להגיד לסו.
בשבילי, יצירת פארק היא כמו יצירת ציור, מחזה או שיר.
שיר? באמת?
אין שום הבדל.
אני אומן. מלחין.
אבל בד הציור שלי הוא האדמה והחרוזים שלי עשויים מחומרים טבעיים.
הסלע הזה למשל...
מצהיר את ההצהרה הנכונה בדיוק.
אוי, לא.
מה העניין?
שיח הוורדים הזה הוא אסון.
מה הבעיה בשיח הוורדים הזה?
תעני לי בכנות.
היית יכולה לשבת ליד שיח הוורדים הזה בתחושת שלווה?
אולי.
אולי זה לא טוב מספיק.
לא. ניאלץ להיפטר מהשיח.
רק רגע. חכה. תן לי לנסות.
תגידי לי...
היית יכולה לשבת ליד השיח הזה... עם ספר...
ולהרגיש שהעולם לא מפריע לך בכלל?
האם היית יכולה להרגיש שאת מחלימה מהנזקים של החיים האורבניים מחרישי האוזניים שלנו?
אחכה כמה שאת צריכה.
אני חייבת להגיד את האמת, התשובה היא לא.
ניפטר מהשיח.
אז מה אתה עושה כשאתה לא יודע מה לעשות?
כשאני לא יודע? -כן.
אני ממתין.
כמה זמן? -זה נחמד.
כמה שצריך.
חודשים, שנים.
אתה בטח סבלני מאוד.
אני יוצר אומנות שתחזיק מעמד מאות שנים.
הדורות הבאים ייהנו מהפארקים שלי.
הפארקים שלי עשויים להציל את הדמוקרטיה עצמה, אז...
אסור לי להזדרז.
אתה נתקע לפעמים?
לא, אני מסרב להיתקע.
תראי את זה.
זה אחד הטקסוס בקאטה היפים שראיתי.
טקסוס מה?
הגדר החיה הזו.
אבל האם היא זורמת?
האם היא נפרשת בנינוחות כקצף של גל?
האם היא גורמת ללב לשיר?
אמריקה, ארץ החופשיים,
המקום בו משתלבים בני כל המעמדות כשווים, כאחד.
קדימה, בואי נלך לברר.
מה?
מה...
אלוהים אדירים!
אני בבור.
שלום!
שלום?
למען השם.
שלום!
אני בבור!
היית מאמינה?
סם סיפר לי שנסע למסיבת סלון בגרייט ברינגטון
ושמע שם הרצאה של פרנולוג.
בסדר, אז מיששו את הבלוטות שלו.
פרנולוגים אופנתיים מאוד כרגע.
אנחנו צריכים להשתפר.
לא אוכל לתת לסלון במערב מסצ'וסטס לגבור עליי.
אני גם מכירה את המארחת.
האישה הזו לא מסוגלת אפילו לאיית את המילה "פרנולוג".
סו!
הינה את. יש לי חדשות מדהימות.
מה הן?
קלרה ואנה ניומן, בנות הדוד המתוקות שלי,
יעברו לגור איתנו כאן, באוורגרינס.
נכון שזה נפלא?
על מה אתה מדבר?
אני מדבר על כך שנעניק בית לילדות המסכנות.
את יכולה לאמץ בנות דוד, לא?
אוסטין, אפילו לא שאלת אותי.
אני לא רוצה אותן כאן.
אבל סו, אין להן לאן ללכת.
הן יתומות. חסרות בית.
כמו שאת היית לפני שהפכת לבת דיקנסון.
בדיוק מה שאני רוצה.
שתי תזכורות חיות ונושמות של העבר הנורא שלי.
סו...
תהיי רגישה.
למה אתה רוצה שיהיו כאן?
כי...
אני רוצה ילד.
אוסטין.
אני רוצה ילד והבטחתי לך שלא אבקש ממך ללדת ילד.
זו ההזדמנות שלי
להיות אב לילדות האלה ולקיים את ההבטחה שהבטחתי לך.
ואני חושב שאת חייבת לי לשמוח מזה.
נשמע שכבר החלטת.
אז כנראה שהעניין סגור.
אני מניחה שכדאי שתלכי לסדר את חדר הילדים.
"הו, ברך את היום הזה..."
הצילו!
שלום?
שמי אדוארד. אני בבור.
אדוארד?
שלום!
שלום?
אדוארד?
זו את, יקירתי?
היי.
מצאת אותי. תודה לאל.
נפלת לבור!
אני יודע. אני בבור. בואי להוציא אותי, למען השם.
תעזרי לי לצאת, אישה.
מה את עושה? לא.
בחייך.
בסדר, בסדר.
מה עשית?
אני מצטערת, אבל אנחנו ננהל את הדיון שלנו עכשיו, אדוארד,
גם אם זה לא מוצא חן בעיניך.
זה באמת לא רגע מתאים.
זה רגע מושלם. לשם שינוי, אתה לא יכול להתחמק ממני.
לא, אני לא מתחמק ממך אף פעם, אימא.
אדוארד, אני נשבעת, אם תקרא לי "אימא" עוד פעם אחת,
אקבור את שנינו יחד בבור הזה.
אלוהים אדירים. מה קרה לך?
אני רוצה לדעת מה התוכנית שלך לגבי בנות ניומן.
טיפלתי בזה.
דיברתי עם אוסטין. הוא יאמץ אותן.
באמת? -כן.
את רואה? אני מקשיב לך, גם כשנראה שלא.
אני רק צריכה שתראה את זה יותר.
זה בגלל מופע הבקר, מה?
אני אפצה אותך.
עברו שלושה שבועות, אדוארד.
הייתי עסוק.
נמאס לי שאתה עסוק.
הילדים שלנו כבר גדלו.
בתקופה הזו אנחנו אמורים לגלות מחדש
את ימי התשוקה של נעורינו.
הימים בהם זה לא קרה רק במופע בקר.
זה קרה גם בחג המולד ובחג הפסחא.
אתה זוכר כמה הרפתקניים היינו?
זוכר שיצרנו את לוויניה באמצע היום?
או את הפעם שהנחנו שמיכה חדשה על המיטה והעמדנו פנים שאנחנו במלון?
נראית נפלא על השמיכה ההיא.
אבל למה אנחנו כבר לא עושים את זה?
מה אני יכול להגיד?
הזדקנו.
ואוו.
לא זכרתי שהמשוכות האלה גבוהות כל כך.
או ארוכות כל כך.
אני חושבת שייתכן שהלכנו לאיבוד.
טוב. טוב. קיוויתי שזה יקרה.
באמת?
כן. ללכת לאיבוד זה כל העניין.
את לא אוהבת ללכת לאיבוד?
אני לא יודעת.
כך אני מרגישה כשאני מתיישבת לכתוב עכשיו.
אני רואה רק דף ריק שמשיב לי מבט.
זה לא נשמע כמו ללכת לאיבוד.
זה נשמע כמו להיות מודעת מדי לעצמך ולעולם הרועש שסביבך.
אני מדבר על מצב שאת מרוכזת כל כך במשהו שאת נעלמת בתוכו.
את מאבדת את הזמן, את המרחב, אנשים.
נותרים רק את והמרחב שלך. אני בטוח שחווית דבר כזה.
חוויתי.
אבל זה כבר לא קורה.
אז את צריכה ללכת לאיבוד. לגמרי.
קדימה, בואי ניכנס עמוק יותר.
לולה.
לולה מונטז.
שמי לוויניה, אבל אתה...
יכול לקרוא לי לולה.
קרא לי לולה.
אני רוקדת את ריקוד העכביש...
לא!
- לוויניה דיקנסון, התינשאי לי? -
מה דעתך, מותק?
גרמת נזק לרכוש של ההורים שלי. -אני יודע.
שכחתי שנערה צריכה להרגיש מופתעת ממתיחה פרועה
כדי להתחייב לנישואים.
באמת חשבתי שחוטפים אותי.
אז זה עבד.
עכשיו את לא יכולה לסרב לי.
לא מול כל האנשים האלה.
תגידי "כן". תגידי "כן".
איך גרמת לכולם לעשות את זה?
אני איש עסקים.
בסדר, אבל אני... -בסדר?
בסדר?
בסדר! היא אמרה "בסדר"!
את תהפכי אותי לגבר המאושר בעולם.
ג'יין, את מתגעגעת לבעלך?
אבי.
נראה שאנחנו גרות כאן עכשיו.
אנה. קלרה.
ברוכות הבאות לאוורגרינס.
הרשו לי לקחת את התיקים שלכן.
אתן רעבות? איך אוכל לגרום לכן לחוש בנוח יותר?
אם תצטרכו משהו, פנו אליי.
דוד מגניב, בן דוד, אב חורג, חבר.
כבר הלכנו לאיבוד מספיק?
אני לא יודע. את מרגישה שאת יכולה לכתוב שוב?
לא.
זה בגלל עורך.
נתתי לו שיר שלי.
עכשיו אני מרגישה שחיי בידיו.
כאילו שאני פרח החיננית והוא השמש,
ובלי החום של האישור שלו, לא אוכל לצמוח.
זה לא טוב.
דעה היא דבר חולף.
זו הסחת דעת מחרידה מיופייה של האומנות שלך.
בסדר. אז אולי אני לא צריכה לנסות לזכות בקהל בכלל.
אולי תהילה היא...
מסוכנת.
כלומר, נתתי שיר אחד לאיש אחד ועכשיו יש לי מחסום כתיבה.
הקהל אינו רלוונטי.
העבודה עצמה היא המתנה, לא השבחים שהיא זוכה להם.
אם תביני את זה, תביני את המלאכה כולה.
אתה צודק.
אני יודעת שאתה צודק, אבל איך עושים את זה?
זה פשוט.
תסרבי להיות החיננית ותתחילי להיות השמש.
היי, את שומעת את זה?
אני כבר לא החיננית שלך.
מר אולמסטד?
אל תזוז.
בסדר. למעלה והחוצה, אישה.
תפסיק לצעוק עליי ואל תזוז.
אני לא רואה דבר! הראש שלי תקוע מתחת לשמלה שלך!
הגיע הזמן.
מה אמרת?
כמעט הגעתי. דחוף. -בסדר.
דחיפה אחת טובה.
בסדר.
אם.
בסדר. אם. תני לי יד.
לאן את הולכת?
שיחה טובה, אדוארד.
אם!
לאן את הולכת?
היי!
אני השמש.
-אמילי, הינה את.
מר אולמסטד, זה אתה?
סם, אלוהים.
אמילי, חיפשתי אותך בכל מקום.
באמת?
סם. פחדתי מאוד.
הרגשתי שמחשבה אחת השתלטה על כל המוח שלי,
השאלה אם תאהב את השיר שלי או לא.
אין לך סיבה לחשוש.
יש לי חדשות נפלאות בשבילך.
באמת?
קראתי את השיר שלך.
והוא מבריק.
הוא יוצא מגדר הרגיל.
אני אוציא אותו לאור.
אני אוציא לאור... אותך.
חיננית קטנה שלי.
מה הבעיה?
את אמורה לחייך.
אני יודעת.
פשוט הרגשתי אבודה מאוד היום.
אין לך סיבה לחשוש.
כשתהיי מפורסמת והעולם כולו יראה אותך,
לא תוכלי ללכת לאיבוד שוב לעולם.
לא, תראי.
מזל שיש למגי אחים רבים כל כך,
אחרת, לא הייתי יוצא מהבור ההוא לעולם.
אני מצטערת שהם הגיעו מהר כל כך.
לטעמי לא היו מזיקות לך עוד כמה שעות שם.
תראה. זו הבת הטובה יותר שלנו.
לוויניה היפה והמאורסת.
באמת בסדר מבחינתכם שאתחתן עם שיפ?
הוא אמר שנתתם לו רשות, אבל אני לא לגמרי בטוחה שהוא...
נתנו לו רשות בהחלט, הוא בחור מצוין בעינינו.
נכון, אדוארד?
הוא בסדר.
הוא פשוט מקסים, ויני.
והצעת הנישואים הזו, אלוהים אדירים.
היא רומנטית מאוד.
הייתי רוצה שמישהו יעשה דבר כזה למעני.
הצעת הנישואים שלי הייתה נחמדה מאוד.
כן, יקירי, כתבת לי מכתב
עם ניתוח של כמות החמאה שאצטרך בחודש, ואז הוספת,
"אני מאמין שאת ואני נוכל להיות בני לוויה הגיוניים וחסכוניים".
שפת האהבה שונה אצל כל אדם, לוויניה.
אני שמחה מאוד למענך, ויני.
באמת.
ומחר בבוקר נעבור על כל המטפחות שלך ונחפש אחת לנדוניה שלך.
אני לא בטוחה שאני רוצה להתחתן.
לוויניה, עבר עליי יום קשה מאוד.
את תינשאי לגבר הזה וזה סופי. לילה טוב.
הילדים האלה יורידו אותי ביגון שאולה.
תרגום כתוביות: אסף ראביד