Upp med dig, Emily.
Nej.
-Upp med dig nu. -Tvinga mig inte att gå.
Det blir nyttigt för dig.
Men jag hatar mitt liv och vill dö.
Exakt därför behöver vi en vattenkur.
Kom ihåg att ta med handdukar, annars får vi betala.
Det här är löjligt.
Nu vill du slösa ännu mer pengar på nåt experimentellt hokus pokus
efter allt vi slösade på den där fåniga operan.
Emily är sjuk. Hon orkade knappt kliva ur sängen.
Tänk om hon har mässling? Eller ännu värre, själslig mässling?
Vad tusan är det?
Jag vet inte, och jag vill inte veta.
Bara lugn. Emily kommer att må bra efter idag.
Du ser. Tant Lavinia tror stenhårt på det.
-Om vi pratar om chakra... -Det gör vi inte.
Hon kommer att må bättre än förut, mer i balans än en ny järnväg.
Våga inte använda analogier som jag förstår.
Sue.
Följer du med oss?
Tja, jag håller på att läsa en bok om etikett.
Det låter fascinerande.
Där står att om ens svärmor bjuder med en till en vattenkur
så måste man tacka ja.
-Det stämmer. -Tack och lov.
Jag måste få prata med dig.
-Kommer vi att få vara ensamma? -Visst.
Okej.
Men, Emily, jag hoppas att det blir en dag för vila.
Ett tillfälle för avkoppling.
Jag har inte sett dig sen operan, och vi måste prata.
Har alla med sig det ni behöver?
Tinktur? Oljor? Ett öppet sinne?
-Jag har bara med mitt dåliga humör. -Emily.
Jäklar. Fan. Skit!
-Va? -Vad är det?
-Min kraftfullaste kristall är borta.
-Var såg du den senast? -På mitt altare.
Hur ser den ut?
Det är en obsidian, förstås.
För att skydda mig från negativ energi.
Vad trött jag är. Jösses.
Pappa, bort med din negativa energi.
Ingen fara, jag har en i reserv.
Jaha, allihop. Då åker vi.
Hej då.
-Du vet att vi inte har råd. -Edward, din dotter är sjuk.
Hon kan bara finna hälsa på ett ställe.
Inget pris är för högt för hälsa.
Vet vi att det här är lera?
För alltid - består av många Nu
Hydroterapi, eller vattenkur,
kan bäst beskrivas som en behandling av krämpor
genom att nedsänka olika delar av kroppen i vatten.
Sue!
Emily. Lyssna på tant Lavinia.
Hon har rest över hela världen och inhämtat mystiska hemligheter.
Ja, det har jag, flickor.
Ni ska får vara med om nåt som var brukligt i gamla civilisationer.
Egypten, Grekland, Rom.
Folk kallar det "alternativ behandling",
men jag är öppen för allt sånt, bara det fungerar.
Jag instämmer.
Visst, läkarna kanske inte instämmer, men vad vet egentligen läkare?
Mycket lite.
Sanna mina ord, efter en ordentlig vattenkur
är ni inte samma sjukliga,
melankoliska kvinnor som nu.
Det kanske är sån jag är?
Tyst, Emily.
Vi är här för din skull. Det är du som har problem.
Nej, syster, vi har alla problem. Problemen sitter i vävnaden.
Kära nån, vad varmt det är här.
Men vi kan inte gå än. Det här är dyrt.
Ge efter för värmen. Känn flödet.
Låt vattnet bota er.
Låt inte ert energiförråd läcka ut.
Vad händer i så fall?
Kära Vinnie.
Energiläckage kan leda till allt från ohälsosamma relationer
till lusten att äta mat som smakar gott.
Bra.
Sue.
Vad är det?
Vi smyger ut och pratar.
Vi skulle ju koppla av.
Vi kopplar av medan vi pratar.
Av nån anledning tror jag inte att du låter mig göra det.
-Kom nu. -Kom ihåg att vatten är medicin.
Och sanningen skyddar.
Jag känner mig absolut mycket bättre, så...
Vart tänker du ta vägen? Vi har betalat för 17 minuter till.
Jag tänkte att det skulle vara bra att prova kroppshelaren.
Jag har hört mycket gott om henne. Hon är så månorienterad.
Precis. Sånt gillar jag.
Jag har visserligen planerat ett strikt schema här, men okej.
Du får väl göra som du vill.
Bra, vi ses vid bassängen.
Vilken negativ energi.
Nästa session!
Poängen är att jag förstörde alltihop.
Jag borde aldrig ha skrivit brevet till hans fru.
Eller försökt få sitta i samma loge som han på operan.
Nu kommer Sam aldrig att publicera min dikt. Han är färdig med mig.
Emily, visst kommer han att publicera den.
Han kommer att publicera allt du skriver.
Han har sagt det till alla.
Jag vet, men jag förstörde det.
Nu avskyr han mig.
Det tror jag inte. Du ser det på fel sätt.
Sam kommer säkert att publicera dig.
Sue, det har gått flera veckor.
Jag tittar i tidningen varje dag, men ingen dikt.
Om han verkligen tycker att jag är en ny spännande röst, vad väntar han på?
Svaret är att han inte väntar.
Efter att han lämnat mig på operan slängde han nog dikten.
Vänd.
Emily, ångesten du känner är naturlig.
Det är ett stort steg för dig och din karriär.
Du lämnar ut dig själv och rör upp många känslor.
Men det är bra.
Du av alla vet vad man ska göra med känslor.
Sätt dem på pränt, skriv om dem.
Gör konst av dem.
Men jag tror inte på mig själv längre.
Vänta, vadå?
Jag trodde på min förmåga förut. Men inte nu längre.
Inte sen jag mötte honom, och tyvärr är det ditt fel.
Mitt fel?
Ja, du pressade mig till det här.
Du presenterade mig för honom
och fyllde mitt huvud med idéer om berömmelse.
Så fort jag gav honom min dikt, miste jag allt.
Flödet jag hade tidigare stoppades upp.
Jag brukade bli inspirerad av allt.
Plötsligt var han det enda som betydde nåt.
Vad han tänkte, hur han kände. Han liksom invaderade mig.
Han är allt jag kan tänka på.
Jag hade en drivkraft som kom nån annanstans ifrån
och nu kom allt från honom.
-Oj. -Vadå?
Det pågår en hel massa där.
Vad menar du? Var då?
Er hjärna står liksom i brand.
Det stämmer bra.
Säg nåt, snälla. För jag håller på att mista förståndet.
Emily, slappna av.
Det enda du behöver göra är inget.
Andas in, andas ut.
Jag lovar att allt kommer att ordna sig.
Sam kommer att publicera din dikt. Du måste lita på honom.
Nästa!
Okej.
Nästa session!
Med gudomlig kärlek och ständig hydrering kan vi läka oss själva.
-Vad är det med henne? -Hon har en paroxysm.
Det kan vara en väldigt renande upplevelse.
Om vi har tur får vi alla en.
Vi måste pressa samman vår nedre anatomi.
Andas nu ut allt som bekymrar er.
Koncentrera er, flickor.
Lev i stunden, inte i det förflutna.
Inte i framtiden. Evigheten handlar om nuet.
För alltid - består av många nu -
Vad är det? Du verkar upprörd.
Jag mår bra.
"Bra" är inget Emily-ord. Du säger aldrig: "Jag mår bra."
Du säger: "Jag miste en värld häromdagen", eller nåt sånt.
Berätta vad det är.
Inget. Det är ingenting.
Frånsett att en man förstör mitt liv.
-Lägg av. -Ja, det suger.
Jag trodde att du stod över sånt.
Varför trodde du det?
Snälla Emily, du har alltid varit totalt självständig.
Du har sagt nej till frierier, och det är så modigt.
Ibland önskar jag att jag hade sagt ja till de där frierierna.
Om jag var gift och hade barn vore livet kanske enklare.
Det var det galnaste jag nånsin hört dig säga.
Du behöver den här vattenkuren, för din aura är negativ just nu
och du måste vara positiv.
Du måste vara stark.
Emily?
Ja?
Du är min hjälte.
Det måste vara svårt att vara ensam.
Man vänjer sig.
Så du vill ha hjälp med ditt testamente nu när din man är...
Ja, jag vill att allt ska gå till Billy.
Det löser frågan om förmånstagare.
Och vem vill du ha som testamentsexekutor?
Det bör vara nån som du litar på utför din vilja när du...
...har avlidit.
Jag litar på dig.
Lustigt vad man oroade sig för förra året.
Jag vet. Vi var ungdomar då.
Nu är vi i 25-årsåldern.
Jag skriver mitt testamente.
Tunga saker.
Det är svårt att vara vuxen.
Och nåt skulle hända dig, Gud förbjude,
innan William är myndig...
Jag vet att du inte har fått allt det du önskat,
men... jag har alltid känt att du skulle vara en bra far.
Jag skulle vilja att du tar hand om honom.
Jane, jag vore hedrad.
Jaha ja.
Ta en titt på det här.
Säg om du vill lägga till nåt innan jag skriver ut det.
Vill du hålla honom?
Får jag det?
Hej, Billy.
Hej.
Ska vi se vad som finns utanför?
Vill du se mammas hästar?
Vet du hur en häst låter?
Just det.
Allt ser bra ut.
Utmärkt.
Jag fyller i detaljerna och går till notarius publicus
och sen är allt klart.
-Sådär ja. -Kom, Billy.
Sådär ja.
-Sådär ja. -Hej då, Billy.
Jag följer dig ut.
Austin?
Vi har fattat våra beslut.
Och de var nog rätt beslut.
Ja, självklart.
Tack för att du återförde mig till förnuftet.
Jag menade inte att...
-Du skulle följa mig ut. -Just det.
Pappa!
Vad gör ni två här?
Mamma skulle leverera en klänning till Dickinsons.
Kan vi stanna hos pappa?
Nej, vi måste gå hem nu.
Kommer du hem till middagen?
Du kan väl gå och plocka några vackra vildblommor?
Till din mamma. Gå.
Så ska jag laga mat för två? Eller...
Vi har ett nytt nummer på gång.
Antalet prenumeranter ökar. Vi måste få det klart.
Det här börjar bli för stort, Henry. Du får dödshot varje dag.
Jag kallar dem hellre artiga brev från södern.
Det här är inget att skämta om.
Du utsätter vår dotters liv för fara.
Det är redan i fara och blir det ännu mer om vi inte kämpar.
Lita på mig.
Emily Dickinson?
George?
Herregud. Vad gör du här?
Jag badar bastu.
Jag lärde mig det under mina resor runtom i landet.
Man träffar alla möjliga människor när man reser.
Så roligt att se dig.
Hur mår du?
Tja, jag har varit...
Ursäkta. Vad gör du på östkusten?
Min resa västerut gick inte riktigt som planerat.
Så du hittade inte guld?
-Jag kom aldrig till Kalifornien. -Oj.
Oregonleden är ingen lätt resa.
Vid varje flod måste vi ta av hjulen och flotta över vagnen.
Tempot var utmattande, förnödenheterna var knappa
och om man jagade för mycket efter vägen blev det ont om vilt.
-Det låter tufft. -Ja.
Men märkligt nog var det kul.
Och din fru?
Eh, Ellen?
Ja. Ellen Mandeville Grout från familjen Grout i Princeton.
Tyvärr fick hon dysenteri.
Så... så hemskt. Dog hon eller är hon...
-Nej, då. -Skönt.
Hon mår bra, men det var rätt äckligt.
Dysenteri är en jobbig sjukdom.
Vi behövde utrymme.
Men nog om mig. Berätta om allt som hänt.
Jag vill höra allt om Emily Dickinsons äventyr.
Det finns inte mycket att berätta.
Kom igen. Hur går det med skrivandet? Vad jag saknar att läsa det.
"Vatten, lärs ut av törst. Land - av forna Oceaner."
Oj, du minns den där än.
Självklart. Det här stället påminner mig om den.
Jag blir alltid påmind om din poesi. De där raderna finns kvar hos mig.
Jag ska faktiskt bli utgiven.
Va? Så fantastiskt.
Nåja, det är i alla fall meningen.
Redaktören har haft min dikt länge nu
och han har lovat göra det, men inte gjort det än.
Han måste vara galen.
Om det var jag och jag hade din dikt
skulle den vara på första sidan nästa dag.
Är du tillbaka för att stanna?
Jag vet inte.
Jag försöker att inte planera nåt.
Man går dit vägen för en. Livet är ju en resa.
Visst.
Men jag kommer gärna och hälsar på dig och Austin medan jag är här.
Du kan visa mig några av dina nya dikter.
Jag saknar att vara din åhörare.
Det vore trevligt.
Eller så läser jag dem i tidningen.
Just det. Ja.
Bra. Nu måste jag gå och stoppa fötterna i iskallt vatten.
Det här stället har hjälpt mig att väcka min sanning.
Du, George.
Ja?
Jag vet att vi nästan skildes som ovänner.
Och jag kanske aldrig sa det här riktigt, men tack för att du tror på mig.
Det kommer jag alltid göra.
Emily!
Där är du ju. Du missade frotteringen.
Mamma, din hud.
Jag vet. Jag har ömtålig hud.
Var är alla andra?
De ligger på glödande kol.
Jag orkade inte riktigt med det,
så jag tänkte att du och jag kan göra nåt lite mer lugnande.
Som vad?
Det finns en behandling som kallas "kokongåterfödelse".
Jag gillar kokonger.
Herregud.
Så kallt det är.
Varför är lakanen så kalla?
Jag njuter i fulla drag.
Som om du var tillbaka i mitt sköte.
Minns du när du låg inbäddad i mitt sköte?
Inte direkt, mamma.
Jag ligger i en kokong.
Jag är inbäddad här och är inte densamma när jag kommer ut.
Jag kommer inte vara densamma.
-Allt ska vara annorlunda. -Mamma?
Är du varm?
Jag förstår inte. Lakanen var så kalla nyss. Varför är jag så varm?
Jag känner det också.
Få ut mig härifrån.
-Va? -Få ut mig!
Jag kan inte. Vi får vänta tills de släpper ut oss.
Nej, jag måste ut.
Släpp ut oss, nån!
-Släpp ut mig! -Det är ingen fara.
-Allt ordnar sig. -Herregud, Emily.
-Jag har glömt hur man andas. -Mamma.
-Emily, lär mig andas. -Okej.
Tja... Hjälp. Hallå!
-Hallå! -Hjälp oss. Vi kommer att dö.
Jösses. Okej.
-Vad gör du? -Jag kan inte komma ut.
Jag vet.
Jag avskyr det här stället.
Tant Lavinia.
Emily? Vad är det?
Jag tror att jag är kär.
Kär?
Jag har blivit helt uppfylld av nån.
Infekterad, smittad av honom!
Jag vet inte vad det annars kan vara. Jag är nog kär.
Vem är den här personen?
Glöm det, du skulle misstycka.
Tja...
...vem den här personen än är...
...borde han inte få dig att känna så här.
Nån som älskar dig
och är dig värdig borde inte få dig att känna dig sjuk.
Det är inte kärlek.
Jag vet att mitt äktenskap med din far inte är fullkomligt på långa vägar.
Men även när han gör mig så arg att jag skulle kunna,
jag vet inte, ställa till oreda i hans kontor,
vet jag att han vill mitt bästa.
Han skulle sitta vid min säng om jag behövde honom.
Han skulle ta hand om mig.
Kan du säga det om den här personen?
Jag vet att jag alltid har legat på dig om att gifta dig,
men du förtjänar inte att må dåligt.
Jag födde dig inte till världen för det.
Det gjorde jag inte.
Mamma?
Inget här har fått mig att må bättre, utom det du just sa.
Jag känner mig nästan läkt för ett tag.
Tja, vi får väl låta oss nöja med det.
Dags för sista behandlingen!
-Dags för vår sista behandling. -Måste vi?
Vi har redan betalat för det.
Vem vet? Den här kanske är kul.
Jag måste säga, jag...
Jag mår bättre.
Jag också.
Du kanske kan skriva ikväll.
Kanske det.
Jag håller tummarna.
Vi ses, granne.
För alltid - består av många nu -
Det är inte en annan tid -
Frånsett Oändligheten -
Och Hemmets Fria Latitud -
Dickinson, det här kommer att gå bra.
Jag hoppas verkligen det.
Emily. Du ser ut som hälsan själv.
Vad gör du här?
Övertalar din far att hoppa ombord på Sam Bowles-expressen.
Ja. Jag ska investera i hans tidning.
Mer än en tidning, min vän. Ett imperium.
Måtte det lyckas bättre än min förra investering.
Nyhetsjournalistik kan inte misslyckas.
Vi tar en drink på kontoret.
-Jag kommer strax. -Utmärkt.
Emily.
Jag är glad att se dig.
Är du?
Ja. Du verkar må bra.
Jag lyckades äntligen sluta oroa mig för dikten.
Vad menar du?
Min dikt.
Du tänker inte publicera den, och det är okej.
Då har jag nyheter för dig.
Vadå?
Din dikt kommer på första sidan i tidningen.
Imorgon.
Emily, hörde du vad jag sa?
Du...
Du tänker publicera den?
Ja. Självklart.
Jag väntade bara på rätt ögonblick. Och det har äntligen kommit.
Det är nu. Du behövde bara lita på mig.
Vänta här.
Jag är strax tillbaka.
Jag vill ge dig alla mina dikter.
-Alla? -Ja, alla.
Varenda en jag har skrivit.
Ta dem.
De är dina.
Oj.
Undertexter: Bengt-Ove Andersson