Sveiki!
Cik jauka diena kristībām!
Nezinu. Kaut kas nav īsti labi.
Kā tu to domā?
Varbūt tās Džona Brauna lietas dēļ. Nezinu.
Šonakt man bija slikts sapnis.
Man likās, ka šonakt mums bija jautri.
Man prieks, ka visu esam atrisinājuši, mīļā.
Man arī.
Nu tad vari atvadīties no visas ģimenes,
jo mēs pārceļamies uz Ņūorleānu.
-Paga! Ko? -Varam to pārrunāt vēlāk.
Tas ir laipni, ka šodien izpalīdzi Džeinai.
Viņa lūdza mani kļūt par mazuļa krusttēvu. Viņa ir atraitne - tas ir mans pienākums.
Protams.
Kur ir Emīlija?
Pieņemu, ka mājās. Viņa parasti nenāk uz baznīcu.
Zini, es viņu neesmu satikusi, kopš viņas dzejoļa publicēšanas.
It kā viņa no manis slēptos.
Jā, nu...
Es tavā vietā viņu liktu mierā.
Bet...
Man viņai ir kas sakāms.
Es pieņemu, ka viņa to jau zina.
Lūk, kur Džeina.
-Tas nu ir jāizdara. -Sveiks!
Neļauj cilvēkiem aizmirst! Tu aizvien esi mans vīrs.
Nevienam te vairs nav tādu ilūziju.
Sveiks!
Vai viņš nav mīļš?
Stāvi!
DIKINSONE
NĒ, NEVAR APDZĒST UGUNI
Sveika, Megij! Kas jauns?
Nu zināt.
Tikai klusa svētdiena.
Izbaudu atpūtu.
Es svētdienās neatpūšos. Zini, svētdienās tāpat ir jaunumi.
Jaunumi ir visās nedēļas dienās.
Bāc, esmu izbadējies.
Vai jums nav kas, ko iekost?
Virtuvē varētu būt plūmes.
Vai jums nav cepetis?
Iešu paskatīties.
Varbūt novilksiet mēteli?
Nē, es nepalikšu ilgi.
Gribēju kaut ko iekost, pirms dodos ceļā.
Es tikai cerēju ātri atvadīties no Dikinsoniem.
Te gandrīz neviena nav.
Visi ir baznīcā uz kristībām.
Viena te ir.
Mister Bouls, man ar tevi jārunā.
Tu izturies dīvaini. Vai viss kārtībā?
Mister Bouls, lūdzu, nāc man līdzi uz viesistabu!
Pameklēšu, vai nav kas ēdams.
Kas notiek?
Man tev kaut kas jālūdz.
Labi.
Tad kāpēc tu runā ar sienu?
Tāpēc, ka sargāju acis.
Manas acis ir ļoti jutīgas,
un man bail, ka, skatoties uz tevi, varu kļūt akla.
Savādi.
Mister Bouls, vai tev vēl ir manas dzejoļu grāmatas?
Tās, kuras tev iedevu?
Jā, protams, ir. Tās ir man somā.
Domāju tās visas vilcienā izlasīt vēlreiz.
Tavi dzejoļi ir izcili. Tu to zini.
Tie uzreiz aizrauj.
Baidos, ka man jālūdz, lai tu tos visus atdod atpakaļ.
Ko tu teici?
Es teicu - pieklājīgi...
ka tev mani dzejoļi jādod atpakaļ.
-Jādod atpakaļ? -Jā.
Tūlīt pat.
Jā, es saprotu.
Esmu bijis redaktors jau diezgan ilgi.
Šī ir tava kārtējā spēle,
kad izliecies, ka negribi, lai tevi publicē.
Izrādīšanās ar tikumu. Neīsta kautrība.
Tas ir mīļi, bet...
tev tiešām tas vairs nav jādara.
Es nespēlēju nekādu spēli.
Nu labi.
Mister Bouls, lielās mokās un cīņās esmu izlēmusi,
ka patiesībā nevēlos, lai mani publicē.
Tāpēc es lūdzu, lai...
Nē. Nē, es pieprasu, lai atdod manus dzejoļus.
Emīlij!
Tavam dzejolim bija panākumi.
Tūlīt tu kļūsi slavena visā pasaulē.
Tas, ko publicējām, cilvēkiem patika, un viņi jau prasa vēl.
Tie ir meli.
-Dažiem nepatika. Es viņus dzirdēju. -Nē, nav meli. Un ir vēl labāk.
Tas viņus darīja nemierīgus.
Tas viņiem lika domāt. Lika uzdot jautājumus.
Tas bija provokatīvs. Tas izraisīja reakciju.
Tas ir viss, uz ko tu kā rakstniece vari cerēt.
Emīlij, es tev saku.
Tu esi ceļā uz to, lai kļūtu par dižāko dzejnieci Jaunanglijā, varbūt Amerikā.
Un es cenšos tev palīdzēt nenostāties pašai sev ceļā.
Vienīgais, kas tagad stāv man ceļā, esi tu.
Au! Tas sāp.
Atdod manus dzejoļus!
Mana avīze ir impērija. Tā izplešas.
Un tu vari būt daļa no tās. Vai negribi palīdzēt celt impēriju?
Man bija impērija!
Tā bija te.
Un tad tu man to nozagi.
Tu...
un Sū.
Tātad runa ir par Sū.
Nezinu, ko tu ar to domā.
Tu zini par mums, vai ne?
Es saprotu, kas te notiek.
Tu uzzināji par mani un Sū un nu esi greizsirdīga.
Tev likās, ka es ar tevi flirtēju vai kā.
Iekārdināju tevi.
Nu, tā nebija, ja?
Mani vienmēr ir interesējis tikai tavs darbs,
un arī tev būtu jākoncentrējas uz to.
Neļauj emocijām sabojāt savu karjeru!
Ar sievietēm vienmēr tā notiek.
Man vajag manus dzejoļus.
Nē, Emīlij. Tev vajag mani.
Redzi, daudzi cilvēki ar tevi vispār nenoņemtos.
Bet es to darīju, jo es tevi saprotu.
Tu esi savāda, tu esi sarežģīta, tu esi garīgi nestabila un dīvaina,
bet es saprotu, ka tev kā sievietei no tā rodas māksla.
Diemžēl ļoti viegli pasaule par tevi var neuzzināt,
bet es to nepieļaušu.
Neviens tev nepievērstu uzmanību,
ja es viņiem tavā virzienā nenorādītu.
Tici man!
Bez manis tu esi bezspēcīga.
Kādudien tu atskatīsies uz šo visu un sacīsi man paldies.
Es teikšu vēlreiz...
Atdod manus dzejoļus!
Nē.
Kā tu uzdrīksties!
Tu man tos iedevi, un nu tie ir mani.
Tu nevari dabūt tos atpakaļ.
Labi.
Ja tu tos neatdosi, tad man tie būs jāpaņem.
Nē, zini ko? Ir par vēlu.
Ko?
Es vienu jau nosūtīju uz biroju.
Vēlāk šodien tas tiks nodrukāts.
Piedod!
-Neaiztiec somu! -Es tos paņemšu.
-Tie ir mani! -Nav tavi.
Dabūju.
-Atdod tos! -Tu tos gribi?
-Atdod! -Nāc un paņem!
Atdod!
Brauc!
-Atdod manus dzejoļus! -Nē.
Jā!
Atdod man tos!
Tu esi sātans!
Es esmu feminists!
Un šodien mēs esam te, lai svinētu
mazā Viljama Vilkinsona II piedzimšanu
-un svētītu... -Viņa ir apburoša.
...viņa mūža gājumu pa ticības ceļu.
Izbeidz!
Ar mums kopā šodien ir viņa māte Džeina
un krusttēvs Ostins Dikinsons,
kurš aizstās mūžībā aizsaukto Viljamu Vilkinsonu I.
Vai nebūtu jauki, ja mums būtu mazbērns?
Lai gan nāve mūs fiziski ir šķīrusi,
ticība un mīlestība mūs ir saistījusi uz mūžīgiem laikiem.
Lai gan mēs tevi neredzam, Viljam Vilkinson, mēs zinām, ka esi te.
Skat, ko es dabūju!
Pagrābu no viņa portfelīša,
kamēr abi lejā ķildojāties.
Megij!
Paldies. Kā tev tas izdevās?
Laba kalpone prot būt neredzama.
Paldies.
Viens izkrita.
VELTĪTS SŪ
Kungs, svētī šo ūdeni
un ļauj šim bērnam saņemt Tavas žēlastības pilnību!
Ostin Dikinson, piekrītot būt par šī bērna krusttēvu,
tu apliecini savu mīlestību uz viņa māti Džeinu,
kā arī mīlestību uz pašu bērnu.
Tu apņemies gādāt,
lai šis bērns šajā pasaulē vienmēr tiktu mīlēts.
Vai uzņemies pienākumu būt par šī bērna krusttēvu?
-Jā. -Tad lūgsimies!
Kungs, svētī šo bērnu un pasargā!
Āmen!
Vai tu saod dūmus?
Emīlij!
Tātad tu zini, kas esmu.
Jā.
Jā, tu esi Freizers. Freizers Stērnss.
Tu zini, kas esmu, un zini, kā nomiršu.
Jā.
-Karā. -Karā.
Dzenoties pēc goda. Dzenoties pēc slavas.
Es atstāšu mājas...
un ģimeni...
un iešu karot.
Jā.
Un tad tevi ķers lode...
kā putnu.
Un tā Freizers Stērnss mirs...
lai viņu atcerētos.
Būtu bijis labāk būt Nekam.
Es saprotu.
Un es nepieļaušu to pašu kļūdu.
Tev arī ir jācīnās karos, Emīlija Dikinsone.
Bet tev tajos jākaro slepeni.
Vienai.
Neredzamai.
Visu godu dod sev pati un neprasi no pasaules neko!
Tev jābūt nekam.
Drosmīgākajam un izcilākajam nekam, kāds vien bijis.
Nē, nevar apdzēst Uguni -
Kas spējīgs uzliesmot
Lavīnij! Nāc, mīļā!
No sevis pats, bez Vēsmiņas -
Ebij!
Degt lēnā naktī prot -
Atvainojiet...
Viss labi.
Ej prom!
Emīlij!
Es atnācu pie tevis.
Ārā!
Emīlij!
Mums jārunā.
Es negribu ar tevi runāt. Pat negribu uz tevi skatīties.
Ja tā padomā, es tevi vispār vairs negribu redzēt.
Ļauj man paskaidrot, kā es to redzu.
Kas tur ko skaidrot?
Es visu redzu pilnīgi skaidri.
Nē. Ir lietas, ko tu neredzi.
Tev ir visas tiesības būt uz mani dusmīgai.
Es tev atļauju nelūdzu.
Es zinu, ka tu viņu mīlēji.
Viņu mīlēju?
Tu mani pamudināji viņu mīlēt.
Tu mani burtiski piespiedi!
It kā tu gribētu, lai es viņā iemīlos. Bet kāpēc?
Ja tu pati viņu visu laiku mīlēji.
Es viņu nemīlēju.
-Nekad neesmu mīlējusi. -Tu melo.
-Man viņš ir pilnīgi vienaldzīgs. -Tad kāpēc tu ar viņu gulēji?
Un kāpēc...
kāpēc liki man atdot viņam dzejoļus?
Tāpēc, ka netiku galā ar to, kā tavi dzejoļi lika man justies.
Tavi dzejoļi ir pārāk spēcīgi. Tie ir kā čūskas.
Tie ieslīd manī un apritinās ap manu sirdi,
un žņaudz mani, līdz nespēju paelpot.
Tie ir spoži un indīgi, un tie dzeļ.
Es nobijos, Emīlij.
No tevis. No tā, kā tu mani satver, no tā, kā mani indē.
Kad es apprecēju Ostinu un mēs kļuvām māsas,
vienīgā saikne starp mums bija tavi vārdi.
Tu sāki rakstīt tik daudz, un es biju vienīgā, kas tos redzēja.
Tie mani pārņēma.
Tāpēc es domāju: ja es tevi mazliet pagrūstu, tad...
Ja tu mani atgrūstu, es kļūtu par kāda cita problēmu?
Zini ko?
Es vairs nebūšu tava problēma, Sū.
Vari iet atpakaļ uz savu perfekto viesistabu un savām smalkajām kleitām
un būt tik izsmalcināti tukša, cik vien gribi,
jo es tev neko vairs nelikšu just.
Un bez manis...
Kas?
Bez manis...
tu laikam nespēj just neko.
Labi.
Aizver aiz sevis durvis!
Tev taisnība.
Taisnība par ko?
Es kaut ko jūtu vienīgi tad, kad esmu ar tevi.
"Kā naža asmens viņas skaistie vārdi Tie spoži mirdzēja"
Es stūmu tevi pie viņa, jo gribēju izbēgt no tā, ko jūtu.
Un es gulēju ar viņu tāpēc, ka negribēju to just.
Es tik daudz ko negribu just, Emīlij.
Un galvenais, ko es negribu just...
Ir kas?
Kas tas ir, Sū? Vienkārši pasaki!
Tas, ka es mīlu tevi.
Es tev neticu.
Tā ir taisnība.
Tā nav taisnība.
Nekas, ko tu man saki, nav taisnība!
Tu pat vairs neesi Sū.
Tu esi cits cilvēks, neīsts cilvēks.
Es tevi pat neatpazīstu, un viss, ko tu saki, ir meli!
Emīlij, es tevi mīlu.
Beidz man melot!
Es tevi mīlu!
Un es jutu, ka tu esi bibliotēkā, jo tu vienmēr esi ar mani.
Es nespēju no tevis aizbēgt,
jo vienīgais patiesais, ko es jebkad jutīšu, ir mana mīlestība pret tevi.
Jā, jā.
Meitenes! Jums viss kārtībā?
Jūs taču to neizdarījāt, ko?
Ak vai!
Nu...
nevienam tas nav jāzina.
Ir 19. gadsimta piecdesmitie. Ik pa laikam kaut kas nodeg.
Labi. Iesim mājās!
Apsēdieties, kur vien varat!
Cepures, mēteļus un žaketes var nolikt bibliotēkā.
Tūlīt būs karsta tēja. Ēdiena pietiks visiem.
Un tur esmu nolicis ziedojumu kastīti.
Ja kāds kaut ko var iedot, tas tiks ļoti novērtēts.
Vecā baznīca? Tā kalpoja godam.
Lai svētīta tās piemiņa!
Tas prasīs laiku, bet mēs to varam uzcelt no jauna.
Amersta sanāks kopā, kā mēs to vienmēr darām,
un mēs pārvarēsim šo lielo nelaimi.
-Jā. Labi teikts. -Patiesi.
Es lepojos ar mūsu dēlu.
Kur ir viņa sieva?
Vai nedomā, ka šādā reizē viņai vajadzētu būt viņam blakus?
Ostin, kur ir Sū?
Ceru, ka mēs viņu neatstājām sadegt baznīcā.
Viņa dzīvo savu dzīvi, man šķiet. Tāpat kā es dzīvoju savējo.
Kas tie par niekiem, ko tu gvelz par mūsu pārcelšanos uz Ņūorleānu?
Uz Nolu, mīļā. Uz Nolu.
Man vienalga, kā tu to sauc. Es turp nebraukšu.
Nē, brauksi gan.
Nosūtīju telegrammu tipam, kas nodarbojas ar nekustamo īpašumu. Džozefam Laimenam.
Džozefam Laimenam - manam bijušajam?
Pareizi. Biju aizmirsis, ka viņu pazīsti. Laimens.
Laimens!
Lielisks čalis. Nosūtīju viņam visu savu naudu.
Viņš mums dabūja māju.
Džozefs Laimens pārdeva mums māju?
Nu, tā drīzāk ir būda.
Tu iztērēji visu naudu par būdu Ņūorleānā
un tagad gaidi, ka es visu pametīšu, lai brauktu tev līdzi?
Nu jā.
Ir 19. gadsimts. Tu esi mana sieva.
Es pieņemu lēmumus.
Tā, vai tu vispār neesi dzirdējis neko no tā, ko esmu tev teikusi?
Mīļā, Nola ir forša. Tev tur patiks.
Tūlīt sāksies pilsoņu karš. Es nepārcelšos uz Luiziānu.
Es nekad vairs neredzētu savu ģimeni.
Turklāt es būtu vēstures nepareizajā pusē.
Dienvidi nemaz nav slikti.
Plantāciju sistēma ir drīzāk kā aristokrātija...
Verdzība ir slikta, Šip.
Man likās, ka tu esi atvērta visam.
Ne šajā gadījumā.
Nu taču! Būs apburoši.
Tu būsi Dienvidu skaistule...
Es esmu gudra Ziemeļu ragana.
-Respektē to! -Es nesaprotu.
Tu gribi, lai atstāju tevi te,
pārvācos uz Nolu un apprecu kāda kokvilnas karaļa meitu?
Nē, tu... vari apprecēt mani.
Tikai mums jāpaliek Amerstā un jādzīvo brīvi un neiegrožoti.
Ak vai...
Aizmirsti!
Zini, aizmirsti!
Man jau pietiek kreņķu ar to būdu.
Ko... Šip...
Vai es pieļauju kļūdu?
Jā.
Noteikti.
Viņš tevi gribēja precēt, Lavīnij.
Nu tu paliksi vecmeitās.
Nekā jauna.
Šip!
Labi.
-Brauc uz Ņūorleānu! -Uz Nolu.
Appreci kādu citu!
Lai tev ir bērni un viss pārējais!
Bet tu zini un es zinu...
Jā?
...ka es vienmēr būšu visinteresantākā meitene, ko tu esi mīlējis.
Mūsu baznīca.
Mūsu nabaga skaistā baznīca.
Misis Dikinsone!
Es to šonakt redzēju sapnī.
Ko?
-Par ko tu runā? -Es redzēju, kā tas notiek.
Kā nodeg baznīca. Man bija vīzija.
Tā man parādījās.
Es šo visu jau esmu redzējis.
Nē, tev tikai tā liekas.
Nē. Es to naktī nosapņoju, un tagad tas notiek.
Tas ir šausmīgs pareģojums, ļauna zīme.
Visas šīs runas par zīmēm un vīzijām...
Tu izklausies tikpat traks kā Emīlija.
Vai varbūt viņa nav tik traka, kā mums likās.
Ak Dievs!
ČŪSKA
Pa Zāli Biedrs gaužām šaurs
Šad tad mēdz slidināties -
Vai pamanīji? - varbūt nē,
Viņš ātri steidzas tālāk
Kā Ķemme Zāli pašķir viņš -
Kā raiba šautra iet -
Un, tev pie kājām ieniris,
Viņš uznirst cituviet -
Tam patīk Plaši Tīreļi,
Kas Graudiem pārāk vēsi -
Bet, būdams Zēns vēl Baskājis -
Es tik daudz reižu esmu
Par Pletni noturējis to,
Kas Saulē atrisusi
Bet, tiklīdz liecos pacelt to,
Tā saraucās un zuda -
Es Dabas Ļaudis zinu,
Un pazīst mani tie -
Un tālab šķiet man viņi
Kā draugi sirsnīgie -
Bet vienmēr, redzot Biedru,
Kad eju viens vai barā,
Man elpa raujas pušu
Un Drebuļi visgarām -
Es tagad varētu laimīga nomirt.
Es ne.
Šodien man mirušo ir žēl.
Emīlij?
Jā?
Kad esmu ar tevi...
vienīgi tad es jūtos dzīva.
Man neko vairāk nevajag.
Nekad neko vairāk nav vajadzējis.
Tikai, lai tu tā justos.
Es rakstu tev, mana Sū.
Es rakstu tev.
Vienīgi tev.
Ar to pietiek.
Es tevi nekad vairs neatlaidīšu.
Tulkojusi Inguna Puķīte Atdzejojuši K. Vērdiņš, I. Puķīte