Hei.
Det er en fin dag for dåp.
Det er noe som ikke stemmer helt.
Hva mener du?
Kanskje det er John Brown-saken. Jeg vet ikke.
Jeg hadde mareritt i natt.
Jeg syntes vi hadde det gøy i går.
Jeg er glad for at vi har ordnet opp.
Jeg også.
Nå kan du ta farvel med familien,
for vi skal flytte til New Orleans.
-Vent. Hva? -Vi kan snakke om det senere.
Så snilt at du hjelper Jane i dag.
Hun ba meg om å være gudfar. Hun er enke, så det er min plikt.
Selvfølgelig.
Hvor er Emily?
Hjemme, antar jeg. Hun pleier ikke å gå i kirken.
Jeg har ikke sett henne siden diktet ble publisert.
-Det er som om hun gjemmer seg. -Ja, vel...
-Jeg ville latt henne være om jeg var deg. -Men...
Jeg har noe å fortelle henne.
Jeg tror hun vet det allerede.
Der er Jane.
-Tiden er inne. -Hei.
Ikke la folk glemme at du er mannen min.
Ingen her har noen illusjoner angående det.
Hei.
Er han ikke søt?
Ro ned.
DU KAN IKKE SLUKKE EN BRANN
Hei, Maggie. Står til?
Du vet.
Bare en rolig søndag.
Jeg nyter hviledagen.
Jeg hviler aldri på søndager. Det er fortsatt nyheter.
Nyheter hver eneste dag.
Jeg er utsultet.
Har du noe jeg kan spise?
Det er plommer på kjøkkenet.
Har du roastbiff?
Jeg skal sjekke.
-Vil du ta av deg frakken? -Nei, jeg blir ikke lenge.
Jeg ville spise litt før jeg reiser.
Jeg ville si farvel til Dickinson-familien.
De fleste er ikke her.
De er i dåp i kirken.
Der er det en.
Mr. Bowles, jeg må snakke med deg.
Du oppfører deg rart. Alt bra?
Kan du bli med inn i salongen?
Jeg ordner litt mat.
Hva er det?
-Jeg må spørre deg om noe. -Ok.
Hvorfor snakker du til veggen?
Jeg beskytter øynene.
Øynene er sensitive,
og om jeg ser på deg, kan jeg bli blind.
Rart.
Har du fortsatt diktbøkene mine? De jeg ga deg?
Ja, selvfølgelig. Jeg har dem i vesken.
Jeg tenkte å lese dem igjen på toget.
Diktene er av ypperste klasse. Det vet du.
De utmerker seg.
Jeg må be deg om å gi dem tilbake.
Hva sa du?
Jeg sa, høflig...
...at du må gi meg diktene.
-Gi dem tilbake? -Ja.
Omgående.
Ok, jeg skjønner.
Jeg har vært redaktøren din lenge nok.
Du later som om du ikke vil bli publisert.
Det er falsk beskjedenhet.
Det er søtt, men...
...du trenger ikke å gjøre det.
-Jeg later ikke som. -Ok.
Mr. Bowles, jeg har tenkt meg godt om,
og jeg vil ikke bli publisert.
Derfor ber jeg om at...
Nei, jeg krever at du gir meg diktene mine.
Emily.
Diktet ditt var en suksess.
Du blir verdenskjent over natten.
Folk elsker det vi publiserte, og de ber om mer.
Det er løgn.
-Noen elsket det ikke. Jeg hørte dem. -Det er bedre enn det.
Det gikk under huden på dem. De tenkte og stilte spørsmål.
Det var provoserende. Du fikk reaksjoner, og det er alt en forfatter kan håpe på.
Emily, jeg mener det.
Du kan bli den største poeten i New England, kanskje Amerika.
Jeg prøver å forhindre at du saboterer det.
Det eneste som forhindrer meg, er deg.
Au, det sårer.
Gi meg diktene mine.
Avisimperiet mitt er i utvidelse.
Du kan være en del av det. Vil du ikke bygge et imperium?
Jeg hadde et imperium!
Det var her oppe.
Så stjal du det fra meg.
Du...
...og Sue.
Så det handler om Sue.
Jeg vet ikke hva du mener.
Du vet om oss, eller hva?
Nå skjønner jeg.
Du fant ut om meg og Sue, og nå er du sjalu.
Du trodde jeg flørtet med deg.
Lurte deg.
Jeg gjorde ikke det.
Jeg var interessert i arbeidet ditt, og du bør fokusere på det samme.
Ikke la følelsene dine stå i veien for karrieren.
Det skjer alltid med kvinner.
-Jeg trenger diktene mine. -Nei, du trenger meg.
Mange hadde ikke giddet å bry seg om deg.
Men jeg gjør det, fordi jeg forstår deg.
Du er rart, du er fordreid, du er syk og du er rar,
men jeg vet at som en kvinne kommer kunsten din fra alt det.
Verden kunne lett ha oversett deg, men det tillater jeg ikke.
Ingen hadde brydd seg om deg om jeg ikke hadde vist deg frem.
Tro meg.
Du har ingen makt uten meg.
En dag vil du se tilbake på dette og takke meg.
Jeg sier det én gang til.
Gi meg diktene mine.
Nei.
Hvordan våger du?
Du ga dem til meg, og de er mine.
Du får dem ikke tilbake.
Greit.
Vil du ikke gi meg dem, tar jeg dem.
Nei. Det er for sent.
Hva?
Jeg har sendt et til kontoret.
Det publiseres senere i dag.
Beklager.
-Ikke rør veska! -Jeg tar dem tilbake!
-De er mine! -De er ikke dine.
Jeg har dem.
-Gi meg dem. -Vil du ha dem?
-Gi meg dem! -Kom og ta dem.
Gi meg dem!
Hei!
Kjør!
-Gi meg diktene. -Nei.
Jo!
Gi meg dem!
Du er djevelen!
Jeg er en feminist!
I dag er vi her for å feire at unge William Wilkinson II ble født,
-og velsigne... -Så fin hun er.
...hans reise langs troens vei.
Slutt!
Hans mor, Jane, er her i dag,
sammen med gudfaren, Austin Dickinson,
som er stedfortreder for den avdøde William Wilkinson I.
Hadde det ikke vært fint med barnebarn?
Døden har skilt oss fysisk ad,
men tro og kjærlighet har forent oss for evig.
Vi kan ikke se deg, William Wilkinson I, men vi vet at du er her.
Se hva jeg har.
Jeg tok dem fra kofferten
mens dere kranglet der nede.
Maggie.
Takk. Hvordan greide du det?
En god hushjelp kan å være usynlig.
Tusen takk.
Et falt ut.
TIL SUE
Herre, velsigne dette vannet
og vis dette barnet hele din nåde.
Austin Dickinson, ved å si ja til å være barnets gudfar,
anerkjenner du din kjærlighet for hans mor, Jane,
samt din kjærlighet for barnet.
Du lover at dette barnet alltid skal være elsket.
Aksepterer du din rolle som barnets gudfar?
-Ja. -Så la oss be.
Herre, velsigne og beskytt dette barnet.
Amen.
-Amen. -Amen.
Kjenner du røyklukt?
Emily.
Så du vet hvem jeg er.
Ja.
Ja, du er Frazar. Frazar Stearns.
Du vet hvem jeg er og hvordan jeg dør.
Ja.
-I krigen. -I krigen.
På jakt etter heder og anseelse.
Jeg forlater hjemmet mitt og familien min...
...og går til krig.
Ja.
Og kula vil treffe deg...
...som en fugl.
Så Frazar Stearns vil dø...
...for å bli husket.
-Det kan ha vært bedre å være Ingen. -Jeg forstår.
Jeg skal ikke gjøre samme feil.
Du har kriger å kjempe, Emily Dickinson.
Men du må kjempe i skjul.
Alene.
Usett.
Du må hedre deg selv, og ikke be verden om noe.
Du må være en ingen.
Den modigste, smarteste ingen som har eksistert.
Du kan ikke slukke en brann
En ting som kan antennes
Lavinia. Kom, skatt.
Kan gå selv uten vifte
Abby!
På en langsom kveld
Unnskyld meg...
Det går bra.
Gå bort.
Emily.
Jeg kom for å se deg.
Kom deg ut.
Emily. Vi må snakke sammen.
Jeg vil verken snakke med deg eller se deg.
Faktisk så vil jeg aldri se deg igjen.
Gi meg en sjanse til å forklare.
Forklare hva da?
Jeg ser alt helt klart.
Nei. Enkelte ting kan du ikke se.
Du har rett til å være sint på meg.
Jeg ber ikke om din tillatelse.
Jeg vet at du brydde deg om ham.
Brydde meg om ham?
Du presset meg til å bry meg om ham.
Du så godt som tvang meg!
Det var som om du ville at jeg skulle forelske meg. Hvorfor?
Det var du som elsket ham.
Jeg elsket ham ikke.
-Det gjorde jeg aldri. -Du lyver.
-Jeg driter i ham. -Så hvorfor lå du med ham?
Og hvorfor sa du at jeg skulle gi ham diktene mine?
Jeg taklet ikke følelsene diktene ga meg.
Diktene er for mektige. De er som slanger.
De glir inn i meg, kveiler seg rundt hjertet mitt
og klemmer meg til jeg ikke får puste.
De er glitrende og giftige, og de biter.
Jeg ble redd, Emily.
For deg, for grepet du har om meg, for giften du gir meg.
Da jeg giftet meg med Austin og vi ble søstre,
var ordene dine vårt eneste bånd.
Du skrev så mye, og jeg var den eneste som leste det.
Jeg ble overveldet.
Jeg trodde at om jeg presset deg, så...
Så ble jeg noen andres problem?
Vel, gjett hva?
Jeg er ikke ditt problem lenger.
Du kan gå tilbake til salongen og kjolene dine,
og være så eksklusivt tom som du vil,
for jeg får deg aldri til å føle noe igjen.
Og uten meg...
Hva?
Uten meg...
...er du nok ikke i stand til å føle.
Greit.
Lukk døra på vei ut.
Du har rett.
Rett angående hva da?
Den eneste gangen jeg føler noe, er med deg.
"Hun serverte pene ord som kniver Som de glitret"
Jeg skjøv deg mot ham fordi jeg ville flykte fra følelsene mine.
Jeg lå med ham fordi jeg ikke ville føle det.
Det er mye jeg ikke vil føle, Emily.
Det største jeg ikke vil føle...
Er hva da?
-Hva er det, Sue? Bare si det! -At jeg er forelsket i deg.
Jeg tror deg ikke.
Det er sant.
Det er ikke sant.
Ingenting du sier er sant!
Du er ikke Sue lenger.
Du er en ny person, en falsk person.
Jeg kjenner ikke igjen deg, og alt du sier er løgn!
Emily, jeg elsker deg.
Ikke lyv!
Jeg elsker deg!
Jeg følte deg i biblioteket, for du er alltid med meg.
Jeg kan ikke flykte fra deg,
for det eneste ekte jeg føler, er min kjærlighet for deg.
Ja da.
Jenter. Går det bra med dere?
Dere sto vel ikke bak dette?
Au da.
Vel...
...ingen trenger å vite det.
Det er 1850-tallet. Ting brenner ned hele tiden.
Vi drar hjem.
Finn dere en plass.
Legg hatter, kåper og jakker på biblioteket.
Vi har varm te og masse mat.
Jeg har en eske der borte for donasjoner.
Hvis noen kan gi, blir det satt pris på.
Den gamle kirken? Den tjente oss godt.
Velsignet være dens minne.
Det vil ta tid, men vi kan bygge den opp igjen.
Amherst står sammen, som vi alltid har gjort,
og vi vil overvinne denne triste hendelsen.
-Ja. Godt sagt. -Ja.
-Jeg er stolt av sønnen vår. -Hvor er kona hans?
Burde hun ikke ha vært ved hans side?
Austin, hvor er Sue?
Jeg håper vi ikke etterlot henne i kirken.
Hun er nok ute og lever livet sitt, som jeg lever mitt.
Så hva er dette tullet om at vi skal flytte til New Orleans?
Nola, kjære. Nola.
-Kall det hva du vil, jeg flytter ikke. -Jo, det gjør du.
Jeg sendte et telegram til en megler jeg kjenner, Joseph Lyman.
Joseph Lyman, eksen min?
Det stemmer. Jeg glemte at du kjenner ham.
Lyman!
Bra fyr. Jeg sendte ham penger. Han har kjøpt hus til oss.
Solgte Joseph Lyman oss et hus?
Det er mer et skur.
Du har brukt alle pengene dine på et skur i New Orleans,
og så tror du at jeg bare blir med deg?
Ja. Det er det 19. århundre. Du er kona mi.
Jeg bestemmer.
Har du hørt noe av det jeg har sagt til deg?
Nola er så kult. Du vil elske det.
Det blir borgerkrig. Jeg flytter ikke til Louisiana.
Da får jeg aldri se familien min igjen, og da blir jeg på feil side av historien.
Sørstatene er ikke så ille.
Plantasjesystemet er et aristokrati...
Slaveri er ille, Ship.
-Du har jo et åpent sinn. -Ikke når det gjelder dette.
Kom igjen. Det blir sjarmerende. Du blir en sørstatsskjønnhet...
Jeg er en slu yankeeheks.
-Respekter det. -Jeg skjønner ikke.
Vil du at jeg skal flytte til Nola og gifte meg med en bomullskonges datter?
Nei, du kan gifte deg med meg,
men vi må bli i Amherst uten forpliktelser.
Herre...
Glem det.
Glem det!
Jeg har allerede betalt for skuret.
Hva... Ship...
Gjør jeg en feil?
-Ja. -Absolutt.
Han ville gifte seg med deg.
Nå blir du en gammel jomfru.
Samme sau, ny dag.
Ship. Greit.
-Dra til New Orleans. -Nola.
Gift deg med en annen. Få barn og alt det der.
Men du vet, og jeg vet...
Ja?
...at jeg vil alltid være den mest interessante jenta du har elsket.
Kirken vår.
Vår stakkars, vakre kirke.
Mrs. Dickinson.
Jeg drømte dette i natt.
Hva?
-Hva snakker du om? -Jeg så det skje.
Kirken brant ned. Jeg hadde en visjon. Den kom til meg.
Jeg har sett det før.
Nei, du innbiller deg ting.
Nei. Jeg drømte det, og nå har det skjedd.
Det må være et dårlig tegn.
Alt dette pratet om tegn og visjoner. Du høres like gal ut som Emily.
Kanskje hun ikke er så gal som vi trodde.
Herregud.
SLANGEN
En smal fyr i gresset
Kjører av og til
Har du ikke møtt ham?
Han ser deg omgående
Gresset deler seg som med en kam
Et flekkete skaft blir sett
Så lukker det seg ved beina dine
Og åpnes lenger borte
Han liker å ferdes i sumpen
Der mais ikke trives
Da jeg var gutt og barfot
Jeg mer enn én gang
Har trodd jeg passerte en pisk
Som forvitrer i sola
Da jeg stoppet for å ta den
Forsvant den
Flere av naturens folk
Kjenner jeg, og de kjenner meg
Jeg føler for dem en transport
Av vennlighet
Jeg har aldri møtt ham
Med selskap eller alene
Uten å puste raskere
Og en følelse til margen
Jeg kunne dødd lykkelig nå.
Ikke jeg.
Jeg synes synd på de døde i dag.
Emily?
Ja?
Når jeg er med deg...
...kun da føler jeg at jeg lever.
Det er alt jeg trenger.
Det er alt jeg har trengt.
Å få deg til å føle det.
Jeg skriver for deg, Sue.
Jeg skriver for deg.
Kun for deg.
Det er nok.
Jeg gir aldri slipp på deg igjen.
Tekst: Mari Hegstad Rowland