MODERN KÄRLEK
Ta mig som jag är, vem jag än är.
Vem är du?
Vem jag är?
Jag är svår att beskriva.
Alla är väl svåra att beskriva?
Men jag är verkligen svår.
För jag har en liten...
grej. Det är en liten grej.
Inget mer. Inte en stor grej.
Det är ganska stort, beroende på hur man ser på det.
Det är inte pyttelitet, men inte jättestort. Det är en grej. Det är allt.
Men... Men hur berättar jag om den?
Vill du veta vem jag är? Här kommer det.
Jag var i butiken för några år sen och sökte efter persikor.
Jag var så sugen på persikor.
Du vet hur man vaknar ibland med ett galet begär efter persikor?
Så var det.
Och jag glittrade.
Jag glittrade bokstavligen
eftersom jag som klädsel till min tidiga morgonshopping hade valt
en paljettopp som jag avgudar
och som jag aldrig hittar rätt tillfälle för.
Den matchade mitt humör.
Jag var på riktigt gott humör.
Och det var problemet.
När jag trodde att mitt humör inte kunde bli bättre såg jag...
grönsaksdiskarna.
Min skenbara sökning efter persikor var i själva verket en jakt efter äventyr.
Kanske till och med kärlek.
Jag visste det bara inte då.
Om man kan hitta kärleken i butiken tidigt på morgonen
vet man att man kan lita på den. Ingen är där på grund av den.
Ingen är där för ett engångsligg.
Killarna har inte tagit sig en styrketår eller är höga på kokain.
Här är männen på riktigt.
Och om man gör fel, måste man inte smyga ut i natten,
tomhänt som en total förlorare. Det är en butik.
Det finns fynd här inne.
Jag gillar mina fasta och saftiga.
Och utan fläckar.
Vad söker du?
Jag var sugen på fruktsallad.
Men inte färdiglagad. Utan superfärsk.
Eller hur? För det blir så mycket spill.
Man måste köpa en av varje,
och sen när man vill ha fruktsallad igen
har allt blivit lite gammalt.
Mitt samvete låter mig inte göra fruktsallad bara till mig själv.
Om inte
du har massor av barn och en fru som hjälper dig äta din frukt.
Så har du en fru och barn som hjälper dig äta din frukt?
-Jag? Nej. Det har jag inte. -Inte?
Inte jag heller.
Är det vad du söker?
Jag antar det. I slutändan.
Nej, jag menade persikan.
Jaså, persikan. Ja.
-Okej. -Okej. Ja. Nej.
Jag kom bara hit för persikor.
Visst.
Mår du bra?
Du verkar galet energisk.
Det är nog snön jag tog i morse.
Va?
Nej. Jag har varit uppe några nätter. Typ tre nätter.
Är det sant? Har du en deadline?
Nej, jag bara...
Jag... Ibland är livet för intressant för att sova.
-Vet du vad jag menar? -Visst, säg det till björnarna.
Det är bra att veta det andra också.
Vadå andra?
Att du vill ha det. Barn. Man.
Varför det?
Det är bara bra att veta det när man ska på dejt med nån.
Ja. Det kan vara bra att veta.
Vart ska vi?
Vart som helst. Med dig.
-På riktigt? -Ja.
Du har verkligen lyst upp min dag.
Jag var så trött, sen kväll igår, vaknade nedstämd och utan inriktning
och Rita Hayworth kommer fram till mig i butiken. Jag menar,
man låter inte sånt gå en förbi om man inte är en idiot.
Jag älskar dig.
-Va? -Jag älskar hur du pratar. Jag älskar det.
Tack.
Och tack för att du kom hit idag.
Varsågod.
Vi ses på torsdag kväll.
Perfekt.
Vet du...
Plötsligt känns jobbet inte så intressant.
Vill du... Vill du äta frukost?
Jag har precis träffat dig.
Du ska på dejt med mig.
Ja, men en dejt är middag. Frukost är intimt. Det är annorlunda.
Frukost är trassligt hår, trött och dyster, och...
Det är inget smink, starka ljus. Det kan gå fruktansvärt fel.
Det kan middag också.
Det är det alkohol är till för.
Vad sägs om kaffe?
Kaffe kan jag gå med på.
Okej.
Får jag äta scones?
Nej, det är frukost.
Vi ses på torsdag.
Okej, det räcker. Det här är inte La La Land.
Jag är lycklig, men det är ändå det verkliga livet.
Du fattar.
IP-filen.
Påminn mig?
Rapparen som stämmer pojkbandet för provinspelningen de inte betalade för.
Okej. Jag vet att en rappare stämmer ett band.
Det är så bakvänt. Vill de ha mig?
De insisterade på vår nya stjärna.
-Sa de så? -Så klart de gjorde.
Jag var stjärnan tills du kom.
Och se på dig, som en morotsfärgad katt som fått grädde.
Du ser ut som Rita Hayworth.
Du är den andra som säger det till mig idag.
-Vem sa det? -En kille.
Trevlig kille?
Mycket trevlig.
Var träffade du honom?
Nånstans sent, gissar jag, eftersom du gled in här kl. 10.00.
Och du ser ut som du inte var hemma igår natt.
I butiken. I morse.
Va? Vem får en dejt i butiken? På riktigt?
Jag stod bland kallskuret och ost
och han bland frukt och grönsaker. Vi visste att det var kärlek.
Vi får kanske träffa den här.
Jag trodde du dejtade en musiker?
Det gjorde jag. Vi passade inte ihop.
Du är alltför kräsen.
Personalavdelningen bad mig säga
att du har missat fyra dagar av 20. Förra månaden.
Jag vet. Det är min IBS.
Jaså? Det var tråkigt att höra.
Det spelar ingen roll hur bra du är på ditt jobb,
jag kan inte försvara så många missade dagar för cheferna.
Jag vet. Jag är så medveten om det.
Okej. För jag vill inte förlora dig.
Du började precis här och jag gillar dig.
Jag gillar dig också.
Drinkar sen? Så får du berätta om honom.
Det är en dejt.
Det är nu problemet börjar.
Jag vet inte vad som sätter igång det.
Blodsockret? Kemikalier?
Psykologiskt? Vem vet?
Men det kommer.
Som ett monster från en svartvit film,
och oavsett hur fort du springer, hinner han ifatt.
Och det finns bara en plats där han inte hittar dig.
Hallå? Lexi?
Ja.
Det är Jeff.
Jag ringer för att bekräfta din gatuadress.
Om du inte vill ställa in. Jag är...
Du har två minuter på dig.
Nej.
Kom hit. Ja. För dejten.
Så Rita Hayworth har fått en dejt?
Hej.
Hej, Jeff.
Jäklar, förlåt.
Det gör inget.
Det här börjar inte så bra.
-Mår du bra? -Det är okej.
Vad är det där?
Det är en liten svarvad persika av trä.
Gjord av askträ.
Är du svarvare?
Nej. Jag är inte svarvare.
Jag såg den i en butik.
Det kändes symboliskt.
Det var snällt.
Ska vi gå?
Okej.
Vart vill du gå?
Jag bryr mig inte. Till nåt alldagligt ställe.
Mår du bra?
Visst.
Vad vill du äta?
Müsli.
Det kan vara svårt vid den här tiden.
Jag vet ett ställe.
-Varsågod, Lex. -Tack, Cynthia.
Du råkar inte ha en tvilling?
Nej.
-Tack så mycket. -Det var så lite.
Det här var...
Ska vi äta glass?
Okej.
Visst. Ja.
Coolt.
Vill du följa med upp på en kopp kaffe...
-Vet du vad... -...eller sex eller nåt?
Jag är nöjd, faktiskt.
Jag förstår.
Jag ska låta dig vara ifred.
För att göra vadå?
Vad det än är du ska göra i kväll
som är mer intressant än det här.
Du borde inte känna en pliktkänsla.
Nej, nej, det är inte så.
Det är... Jag är inte... Jag känner inte...
Jag känner en viss pliktkänsla, men det är inte som du tror.
Det är... Du vet, jag har...
Jag är sjuk och...
Jag har haft influensa och jag känner inte för så mycket.
Jag är ledsen.
-Varför sa du inte det förut? -Du...
Jag ska sova mig frisk
och sen gör vi om det här på rätt sätt.
Ringer du mig?
Vet du vad,
du kan ringa mig om du vill.
Du har mitt nummer.
Det började i high school.
En dag ville jag stanna i sängen.
Mina föräldrar lät mig vara, de trodde att jag var sjuk,
för jag orkade fysiskt inte gå upp ur sängen.
Tjugoen dagar senare låg jag kvar.
Barn har ett fantastiskt sätt att hantera ny information.
De vet inte att vissa saker inte är som de ska vara.
Det var så jag kom på hur jag kunde leva med det här.
Jag kunde gottgöra det med intensiva produktiva perioder.
Jag blev stjärneleven.
Det var så jag kunde missa hälften av skolåret.
Genom att vara briljant den andra halvan.
Följ era drömmar!
Samma sak i Vassar. Veckor då jag inte kom ut ur rummet.
Och sen, veckor i biblioteket då jag jobbade ikapp och fick högsta betyg.
Vad är det för fel på dig?
Och sen flytten till New York.
Jag slog ut konkurrensen i flera firmor...
tills de en efter en insåg att mitt forensiska öga för detaljer,
då jag stannade uppe flera nätter i rad och jobbade på ett fall,
inte räckte för att kompensera för att jag var borta så ofta.
Mitt i allt detta var också de oräkneliga sofforna, analyserna,
elektrochockterapin, kognitiv beteendeterapi,
medicinerna, och allt annat.
Under tiden höll jag arbetsgivare, familj och vänner
ovetande med ursäkter,
och dök bara upp när jag var säker på att kunna imponera.
Det var så livet blev och ingen visste vem jag var.
Ja. Lexi Donohoe.
Absolut, ja, jag är...
Till imorgon?
Jag kan ha den klar till imorgon. Inga problem.
Men bara molnen till slut skingrades,
kunde jag hantera det.
På tal om det...
En perfekt morgon.
Fåglar kvittrar utanför fönstret.
Doften av nyklippt gräs.
Jeff!
Jeff, den trevligaste mannen i världen.
Jeff med det finaste leendet och all potential i världen,
och allt löfte i en enda människa.
Var halv sju för tidigt för att ringa Jeff?
Nej, det går bra.
-Hallå? -Jeff?
-Ja? -Det är Lexi.
Jaså?
Är det för tidigt? Det är väl inte för tidigt? Säg att det inte är det.
För tidigt för vadå?
Frukost. Den här gången får du müsli och jag tar biffen.
Är du motsatsen till allting?
Vet du vad? Det är jag kanske.
Mår du bra?
Vad var det med dig häromkvällen?
Ingenting. Jag var bara trött. Det har varit galet stressigt på jobbet.
Det spelar ingen roll nu. Kan vi träffas ikväll?
Vill du äta middag? Eller se en film?
Gå till en klubb? Jag vet inte. Jag vill bara träffa dig.
Ikväll blir det svårt.
Vad sägs om tisdag?
Tisdag? Det är en hel livstid dit.
Vem vet om vi ens lever till tisdag?
Det är imorgon. Jag tror vi har en bra chans.
Med du vet vem som har makten? Nej, nej.
Vad som helst kan hända på 24 timmar.
Låt oss bara... Vad är det för fel med ikväll?
Okej. Vad är så speciellt med ikväll?
Jag vill inte slösa bort en dag till med att inte känna dig.
Det var fint sagt.
Ses vi ikväll? Hos mig? Jag kan laga mat.
Okej.
Okej, hej då.
Jag vet inte hur det är med dig, men när jag är på det här humöret,
är det som om jag är med i mitt eget tv-program.
I ROLLERNA: LEXI DONOHOE SOM 'LEXI'
OCH JUDD HIRSCH SOM 'HARRY TAXIFÖRAREN'
Hur mår du idag, Lexi?
OCH JUDD HIRSCH SOM 'ALEC'
Uppe eller nere?
Vad tror du, Alec?
OCH JUDD HIRSCH SOM 'OFFICER MAHONEY'
Jag måste städa ut bipolär härifrån.
Här var ren lycka.
Hollywood i sitt absolut skamlöst bästa.
Varje hårstrå på plats. Varje rörelse som en bild.
Inte ett steg fel.
Sen mindes jag en ofta citerad rad av Rita Hayworth.
"Varje man jag nånsin känt har blivit förälskad i Gilda
"och vaknat med mig."
Och jag kände mig så ledsen.
Snälla.
Kom igen.
Kom igen, kom igen.
Och där är den.
Tystnaden.
Den fruktansvärda tystnaden efter ännu en man som försvinner ur mitt liv
innan han stigit in genom min dörr.
En tystnad som jag själv skapat.
Som en galen svartsjuk mamma som jagar iväg tonåringar
medan dottern sitter inlåst på övervåningen.
Skulle han ha stannat?
Jeff? Om han hade vetat?
Om jag var uppriktig den gången i butiken och hade sagt:
"Förresten är jag bipolär. Jag kan hantera det, kan du?"
Skulle han ha stuckit till skogs, eller till kyldisken
med ett "okej" och ett artigt leende?
Han var en man som inte ville att persikorna skulle ha fläckar.
Hur skulle han klara av ett skadat psyke?
Snälla, kom tillbaka, kom inte tillbaka.
Snälla, kom tillbaka.
Och sen, när jag låg där,
medan en underbar, vacker man
gick bort från min dörr,
var det nåt som sa mig att det måste få ett slut.
Inte sjukdomen, den tar aldrig slut,
men att inte ge folk en chans att bilda sig en uppfattning om mig.
Att ge dem åtminstone några kort i spelet.
Det finns säkert nån där ute som vill ha mig för den jag är.
En människa som accepterar de två personerna i mig.
Man kan inte visa bara en del av sig själv för nån.
Det är Hollywood. Det är Gilda. Och det är vackert,
men det kan inte bestå.
Hallå. Vänta.
Tänkte du inte säga hej då?
Så klart. Jag... Du vet, jag...
vill inte göra en så stor grej av det.
Jag är ledsen att beslutet inte var till din fördel.
Jag kommer att bli ensam här utan dig.
Det är okej.
Jag gillar att gå vidare ändå.
Till en ny plats. Det är spännande.
Kan vi ta en kaffe?
Visst. Så klart.
Okej. Vänta lite.
Du menade nu.
Vart ska du ta vägen?
Jag vet inte.
Jag har lite besparingar, så jag behöver inte genast hitta ett jobb.
Men jag kanske tar ledigt. Reser lite kanske.
Med din kille från butiken? Hur går det, förresten?
Det höll inte.
-Jag beklagar. -Ja.
Du byter ofta, eller hur?
Det ser väl ut så.
Jag antar att man är ung bara en gång i livet.
Jag är bipolär.
Jaså?
Ja.
Sen jag var 15 år.
Varför har du aldrig berättat det?
Kom igen. Vem vill anställa nån med en mentalsjukdom
inom underhållningsjuridik? Är vi inte galna nog?
Förlåt.
Varför berättar du det nu?
För att du är mer än bara jobb.
Och du bör veta vad du har att göra med
om vi ska träffas utanför jobbet,
för det skulle jag gilla.
Men jag har perioder när jag är otroligt nere.
Så nere att jag knappt kan röra mig.
Jag är omöjlig att vara i närheten av.
Jag kan knappt svara i telefonen.
Jag är helt opålitlig som vän.
På vissa sätt är jag antagligen den värsta vän man kan ha.
Jag passar inte in på ett enda kriterium.
Jag skulle ha varit på ett möte för fem minuter sen.
Okej.
Phyllis. Hej.
Säg till dem från administration som är på mitt kontor, att vi ställer in idag.
Jag kan ta emot dem imorgon.
Ja, jag vet. Säg till dem att jag är så ledsen.
Ska vi äta lunch?
Kan jag få menyn?
Var befinner du dig nu? När det gäller ditt humör?
Jag är på väg upp.
Ikväll kommer jag att vara manisk.
Du är den första som jag berättat för.
Hur känns det att berätta det för mig?
Som om en elefant har tagit en av sina fötter från mitt bröst.
Jag är så glad att du berättade.
Det förklarar så mycket.
Att inte veta gjorde det lite svårt
att helt få kontakt med dig.
På det sätt som jag hade velat.
Vill du ta en drink nån gång?
Vill du gå och se en film? Träffa folk?
Allt.
Du är den roligaste jag vet att vara med.
Jag släpper inte taget om det.
Tack så mycket.
Tack.
Det är otroligt vad tillit till en äkta vän kan göra.
När jag berättat för Sylvia kändes det som om allt var avslöjat.
Jag ringde upp gamla pojkvänner.
Kolleger som jag hade slutat ringa till utan anledning.
Jag kände mig nästan stolt över mitt tillstånd.
Det visade sig att jag är bipolär.
Det var renande, underligt helande,
hur förlåtande och förstående de var.
Och hur låga tankar jag hade haft om andra.
Och jag lovade mig själv att ingen inte skulle få veta allt om mig.
Det goda, det onda och det galna.
Hur mår hon?
Det där med Jeff var för några år sen.
Två långa år då jag sökte efter den rätta doktorn
och den rätta dosen.
Det finns ingen bot för den kemiska obalansen i min hjärna,
inte mer än det finns en bot för kärlek.
Men det finns ett litet gult piller som jag gillar och ett ljusblått,
och några fina rosa kapslar
och en handfull andra färger, som har fått mitt liv att vända.
Jag har humörsvängningar,
men de får mig inte att förvandlas till en helt annan människa.
Och jag är tillbaka i dejtingvärlden.
Uppenbarligen, eftersom du läser det här.
Jag funderade på Tinder, men sen nöjde jag mig med
den gammaldags webbdejtingen.
Så här är jag.
Det här är jag.
Om det här inte skrämmer dig,
känn dig fri att skriva till mig.